Справа № 460/7970/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2021-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/7970/20 пров. № А/857/8464/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.С., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

перекладача Заборської Г.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу,

суддя у І інстанції Щербаков В.В.,

час ухвалення судового рішення 17 год 06 хв,

місце ухвалення судового рішення м. Рівне,

дата складення повного тексту рішення 09 березня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом, у якому просила:

визнати протиправним та скасувати наказ № 70 від 12 жовтня 2020 року Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі УДМС) про відмову їй в оформленнф документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати УДМС визнати Нем Едіт, громадянку Респебліки Камерун, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року у справі № 460/7970/20 позов було задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ УДМС від 12 жовтня 2020 року № 70 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Камеруну ОСОБА_1 ». Зобов`язано УДМС повторно розглянути заяву позивачки про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 22 вересня 2020 року та додані до неї документи. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що УДМС не було у повному обсязі досліджено обставин, які зумовили звернення ОСОБА_1 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Оскільки відповідач свою позицію не довів, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування наказу УДМС від 12 жовтня 2020 року №70 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Камеруну ОСОБА_1 ».

Разом із тим, оскільки питання щодо прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або відмову у наданні такого статусу є дискреційними повноваженнями відповідача, то з метою захисту порушених прав та інтересів позивачки необхідно зобов`язати УДМС повторно розглянути її заяву від 22 вересня 2020 року та додані до неї документи.

У апеляційній скарзі УДМС просило скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що поведінка заявниці свідчить про те, що набуття захисту для неї не було пріоритетним завданням, оскільки реальна мета насправді була інша, а звернення її за захистом обумовлено першочерговою потребою у легалізації на території України, яке слід розцінювати як намагання уникнути примусового видворення до країни походження. Родичі заявниці проживають в Камеруні, їм нічого не загрожує і залишати територію Камеруну вони не мають наміру. Немає жодних підстав вважати, що заявниця має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до вимог чинного законодавства України, норм міжнародного права та наявної інформації у матеріалах справи заява ОСОБА_1 є очевидно необґрунтованою, оскільки не містить підстав, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки підтримала доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечила обґрунтованість апеляційних вимог та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник Нем Едіт у ході апеляційного розгляду у режимі відеоконференції заперечила обґрунтованість вимог апелянта доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу. Просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник УДМС, належним чином повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибув, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог апелянта, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у Камеруні, за національністю камерунка, незаміжня, має малолітнього сина. Країну походження залишила у жовтні 2009 року та прибула в м. Тернопіль для навчання у Тернопільському державному медичному університету імені І. Я. Горбачевського.

07 липня 2010 року здійснювала виїзд до Польщі та повернулася в Україну з порушенням терміну перебування у цій країні. У подальшому 26 грудня 2016 року ще раз здійснювала виїзд з території України в Польщу. Метою візитів називала відвідування релігійних обрядів.

Після семи років проживання у м. Тернопіль ОСОБА_1 переїхала у м. Рівне та вступила до Національного університету водного господарства та природокористування, однак була відрахована з ІІ курсу через несплату коштів за навчальний процес.

01 квітня 2019 року ОСОБА_1 народила сина, оформила свідоцтво про його народження та паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Де батько дитини не знає.

20 листопада 2019 року Управлінням Державної міграційної служби України у Волинській області було прийнято рішення № 4518 про скасування посвідки на тимчасове проживання громадянці ОСОБА_1 . У протоколі співбесіди вона стверджувала, що повідомлена про зобов`язання залишити територію України якщо у неї немає інших законних підстав для перебування. Вказане рішення від 20 листопада 2019 року № 4518 ОСОБА_1 не оскаржувала.

Із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 звернулася лише 22 вересня 2020 року, у якій вказала, що не може повернутися у Камерун через війну.

У подальшому під час співбесід із працівником міграційної служби пояснила, що причиною виїзду з країни постійного проживання було навчання, яке вона не змогла продовжити. У 2016 році в Камеруні почались проблеми між англомовним та франкомовним населенням та йдуть військові дії. У випадку повернення у країну походження вважає, що її можуть заарештувати. Окрім того зазначила, що вона бажає жити в Україні через належну медичну допомогу у цій країні її малолітньому сину, який є громадянином України та має серцеву хворобу.

12 жовтня 2020 року УДМС прийняте рішення (наказ) № 70, яким відмовлено ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі висновку про відмову в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, як потребує додаткового захисту, від 09 жовтня 2020, у якому вказано про відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон № 3671-VI).

Нем Едіт не погодилася із вказаним рішенням УДМС та звернулася до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон № 3671-VI.

Частиною 4 статті 8 цього Закону визначено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно до вимог частини 6 статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно до вимог пункту 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI визначено, що додатковий захист форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця додатково підтверджується міжнародно-правовими документами.

Так, згідно із Конвенцією про статус біженців 1951 року та статтею 1 Закону № 3671-VI поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання;

неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження;

наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21 жовтня 1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до вимог пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

При цьому апеляційний суд зазначає, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до абзацу 5 статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Приписами частини 7 статті 7 Закону № 3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Окрім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту» за іншими причинами, а також суті захисту від 27 квітня 2004 року № 8043/04 містить такі фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання:

реальна спроба обґрунтувати заяву;

надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів;

зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника;

заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше;

встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Водночас апеляційний суд звертає увагу на те, що Нем Едіт не перебуває у жодній військовій, релігійній, громадській організації. До заяви, що подана до міграційного органу, не надала будь-яких документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, жодних доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення до Камеруну. Позивачка також не вказала, чим можуть бути підтвердженні обставини ймовірної небезпеки для на неї у випадку повернення до країни громадянської належності Камеруну, де проживають її батьки, чотири сестри та двоє братів.

Таким чином, докази на підтвердження реальних побоювань Нем Едіт за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності, як і докази переслідування позивачки за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до міграційного органу при розгляді заяви позивачки про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Окрім того, як встановлено судом, позивачка під час співбесіди зазначала, що у неї не виникало в Камеруні проблем, що були пов`язані з її віросповіданням, що її не переслідували на батьківщині за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, за політичними поглядами, належністю до певної соціальної групи.

Приписами частини 5 статті 5 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

При цьому апеляційний суд акцентує увагу на тому, що позивачка прибула в Україну з метою навчання у жовтні 2009 року, тривалий час проживала в Україні, двічі залишала її територію з метою поїздок у Республіку Польща, рішення від 20 листопада 2019 року № 4518 про скасування посвідки на тимчасове проживання не оскаржувала, а із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернулася до органу міграційної служби лише 22 вересня 2020 року, тобто майже через 10 місяців після завершення строку легального перебування в Україні.

Покликання позивачки на неможливість звернення до компетентних органів України щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через незнання мови, на переконання апеляційного суду, не можуть пояснити таке зволікання, оскільки під час звернення 22 вересня 2020 року до органу міграційної служби із відповідною заявою така обставина не стала перешкодою для цього. Окрім того, Нем Едіт тривалий час навчалася у вищих навчальних закладах України і під час співбесіди із працівником міграційної служби не заперечувала, що вчила українську мову в університеті, а у ході апеляційного розгляду справи представник позивачки повідомила, що Нем Едіт на побутовому рівні українською мовою володіє.

Посилання представника позивачки у ході апеляційного розгляду на те, що тривале зволікання із зверненням до органу міграційної служби було зумовлено народженням Нем Едіт дитини 01 квітня 2019 року апеляційний суд оцінює критично, оскільки така обставина не виникла несподівано та була прогнозованою.

Відтак, апеляційний суд вважає, що позивачка порушила вимоги частини 5 статті 5 Закону № 3671-VI без наведення будь-яких поважних причин, які б підтверджували наявність реальних перешкод для своєчасного звернення до органу міграційної служби. Факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що таке звернення до УДМС із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України.

Щодо додаткової форми захисту апеляційний суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого.

Проте, у даному випадку позивачка не змогла довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Заявлена позивачкою у її заяві, під час анкетування та співбесіди інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків в Камеруні її особисто за політичною, релігійною чи іншими ознаками, яка може бути об`єктивно перевіреною.

Окрім того, позивачкою взагалі не надано доказів того, що вона підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що вона змушена була прибути до України або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, у матеріалах справи відсутні.

Оцінюючи посилання позивачки на погіршення ситуації у сфері безпеки в Республіці Камерун внаслідок внутрішнього військового конфлікту, апеляційний суд погоджується із тим, що такі обставини свідчать про можливе збільшення числа порушень прав людини, проте не створюють реальної загрози для усіх громадян цієї країни.

Разом із тим апеляційний суд зауважує, що існування загальної практики грубих і масових порушень прав людини в країні, на яке посилається скаржник як на підтвердження обґрунтованості вимог для надання статусу біженця, саме по собі не є достатньою підставою для визначення того, що конкретній особі загрожуватиме небезпека піддатися тортурам в разі повернення до цієї країни; повинні існувати додаткові підстави, щоб показати, що конкретна людина особисто ризикує (Комітет ООН проти катувань, Т.А. проти Швеції, САТ/С/34/D/226/2003, 27 травня 2005 р., п.7.2 ).

Водночас суд апеляційної інстанції підкреслює, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулися з такою заявою, або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулася за захистом.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 16 січня 2020 року при розгляді справи № 815/1769/17, який в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.

Окрім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що загальновизнаним і очевидним є також факт наявності військового конфлікту і у самій Україні внаслідок агресії зі сторони Російської Федерації.

У постанові від 13 березня 2018 року у справі №826/3886/16 Верховний Суд вказав, що обов`язок доказування покладається на заявника, який зобов`язаний надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник має переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Сімейні або інші причини особистого характеру, прагнення змін та покращення рівня життєвих умов, коли особа переїжджає виключно з економічних міркувань, свідчать, що така особа є економічним мігрантом, а не біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту (постанова Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі №815/5486/16).

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами відповідача, що позивачкою не доведено факту переслідувань її за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи позивачки є надуманими, нею не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, за політичними поглядами, належністю до певної соціальної групи та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді її заяви про надання статусу біженця.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

На підставі наявних матеріалів справи неможливо обґрунтувати причину звернення позивачки з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки під час перебування в Камеруні та перебуваючи поза її межами позивачка не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог пункту 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, а саме у неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає, що звернення позивачки є зловживанням процедурою з метою легалізації на території України. Ця умова не відповідає критеріям поняття біженець, а підпадає під поняття мігрант, у зв`язку із чим позивачку, згідно з пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

На підставі встановлених фактичних обставин та приписів чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення УДМС, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Відповідно до приписів частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного адміністративно-правового спору допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Відтак, рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області задовольнити.

Скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року у справі № 460/7970/20 та у задоволенні позову Нем Едіт відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Постанова у повному обсязі складена 06 серпня 2021 року.