Справа № 520/10578/21
Суддя: Кухар М.Д.
Дата ухвалення: 2021-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2021 року № 520/10578/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кухар М.Д., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в м.Харкові справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під. 3, пов. 2,м. Харків,61022, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області щодо невиплати ОСОБА_1 перерахованих, але не виплачених пенсійних виплат за період часу з 01.01.2016 по 31.10.2019 у розмірі 202849,14 грн.

- стягнути з Головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 нараховані, але не виплачені пенсійні виплати за період часу з 01.01.2016 по 31.10.2019 року у розмірі 202849,14 грн.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Харківській області виплатити ОСОБА_1 нараховані, але не виплачені пенсійні виплати за період часу з 01.01.2016 р. по 31.10.2019 року у розмірі 202849,14 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що територіальним органом Пенсійного фонду України ОСОБА_1 було припинено виплату пенсії за період з 01.01.2016 по 31.10.2019 р. З 01.11.2019 позивачу було поновлено виплату поточної пенсії, разом з цим, решта заборгованості, яка утворилась з 01.01.2016 року по 31.10.2019 року так і не була виплачена. З відповіді відповідача на адвокатський запит ОСОБА_1 повідомлено, що на підставі розпорядження відділу з питань перерахунків пенсій №3 управління застосування пенсійного законодавства ГУ ПФУ в Харківській області від 16.10.2019 про прийняття на облік пенсійної справи проведено нарахування боргу ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 31.10.2019 в сумі 202849,14 грн., але сума боргу буде виплачуватись на підставі окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Однак, станом на теперішній час передбачений вказаною нормою окремий порядок не визначено.

На думку позивача, така бездіяльність відповідача щодо непроведення нарахованих виплат є протиправною.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 18.06.2021 року відкрито спрощене провадження по справі.

Копія ухвали направлена відповідачу по справі та отримана ним 23.06.2021 р., про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, правом надання відзиву на позов не скористався. Судом відзиву на позовну заяву по справі № 520/10578/21 станом на час розгляду справи - не отримано.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Оскільки суддя з 09.07.2021 року по 06.08.2021 року перебувала у щорічній відпустці, справа розглядається у перший робочий день після виходу судді з відпустки.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, виходить з наступного.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою, АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного Фонду України в Харківській області та отримує пенсію за віком.

Як встановлено за матеріалами справи, позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою про взяття на облік № від 24 травня 2018 року, як ВПО, копія якої долучається до матеріалів позовної заяви.

Органом Пенсійного фонду України ОСОБА_1 було припинено виплату пенсії за період з 01.01.2016 по 31.10.2019 року.

З 01.11.2019 позивачу було поновлено виплату поточної пенсії, разом з цим, решта заборгованості, яка утворилась з 01.01.2016 року по 31.10.2019 року так і не була виплачена.

У березні 2021 року представник позивача адвокат Машков О.О. звернувся із адвокатським запитом до Головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області із запитом, в якому просив надати відповідь про причину зупинення виплати пенсії протягом вказаного періоду та вимогою щодо виплати пенсії ОСОБА_1 в повному обсязі.

Згідно отриманої відповіді, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного Фонду України в Харківській області, як переміщена особа з тимчасово окупованої території України.

На підставі розпорядження відділу з питань перерахунків пенсій №3 управління застосування пенсійного законодавства ГУ ПФУ в Харківській області від 16.10.2019 про прийняття на облік пенсійної справи проведено нарахування боргу ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 31.10.2019 в сумі 202849,14 грн.

Разом з цим, ГУ ПФУ в Харківській області повідомив у своїй відповіді про те, що згідно пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014 №637 (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №788) суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Однак, станом на теперішній час передбачений вказаною нормою окремий порядок не визначено.

На підставі цього, у виплаті коштів за період з 01.01.2016 по 31.10.2019 ОСОБА_1 в сумі 202849,14 грн. було відмовлено.

Вважаючи дії відповідача по припиненню виплати пенсії за період з 01.01.2016 по 31.10.2019 та відмова у виплаті заборгованості за цей період незаконними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

По суті спірних правовідносин судом зазначається наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Відповідно до Преамбули Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003 року (далі по тексту - Закон України № 1058) цей Закон, зокрема, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості.

Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, є результатом виконання трудових обов`язків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку та конституційних гарантій держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що виключно цим законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, шо не суперечить цьому Закону.

Таким чином, положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Вичерпні підстави припинення виплати пенсії встановлені ст.49 цього Закону, але жодна з них Відповідачем у випадку із Позивачем не застосована та не може бути доведена.

Аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що призначення, виплата, припинення пенсійних виплат, у тому числі і внутрішньо перемішеним особам, має здійснюватися виключно на підставі норм Законів щодо пенсійного забезпечення на рівні з іншими громадянами України, тобто при рівному ставленні до всіх громадян України, без дискримінації по відношенню до внутрішньо перемішених осіб за ознаками місця їх проживання тощо.

Відповідно до положень ст.4б Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У преамбулі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зазначається, що цей закон розроблений відповідно до Конституції України та основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» закріплено саме право громадян України на отримання пенсій, а не можливість її отримання у залежності від місця проживання отримувача пенсії.

У преамбулі Закону України «Про пенсійне забезпечення» зазначено, що цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлений виключний перелік підстав для припинення пенсії, а саме: 1)якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4)у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Такої підстави для припинення виплати пенсій як: "до з`ясування місця фактичного проживання", ані вищенаведеними законами, ані іншими нормами чинного законодавства -не передбачено.

Таким чином, Відповідач, припинив виплату пенсії з підстав, не передбачених законом.

Відповідно до ст.46 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії.

У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, шо не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач в порушення положень ст.46 зазначеного Закону, не здійснив виплату належної ОСОБА_1 пенсії з часу припинення цих виплат, яке відбулось з 01.01.2016 року.

Суд також звертає увагу на ту обставину, що відповідно до п. 6 ч. 1 ст.92 Конституції України, виключно законами України встановлюються основи соціального захисту, форми і видипенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства, виховання, освіти, культури і охорони здоров`я, екологічної безпеки.

Згідно ст.64 Конституції, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до ст.2 Закону «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо перемішених осіб» визначено, що Україна зживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо перемішених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Судом береться до уваги практика Конституційного Суду України, який, розглянувши справу № 1-32/2009 від 7 жовтня 2009 року, встановив, що конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Конституційний Суд зазначив, що пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту.

Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному різні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення ст.24 Конституції України відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (...) .

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Таким чином, за аналогією, так само не може бути обмежено право на отримання пенсії особі незалежно від місця проживання в Україні.

Всупереч зазначеному рішенню КС України, а також Конституції і законам України, Відповідач позбавив Позивача права на отримання пенсії.

Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) підтверджує, що дискримінація щодо виплати пенсії і інших соціальних виплат за ознакою місця проживання суперечить Конвенції.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенції та практику ЄСПЛ як джерело права. У рішенні ЄСПЛ по справі «Пічкур проти України», суд зазначив, що обмеження на отримання пенсії залежно від місця проживання є порушенням статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

У пункті 54 вказаного рішення, ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім того, п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 15.06.2007 року, зазначено, що відповідно до ст.8 та ст.22 Конституції України, не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Отже, на підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що внаслідок незаконних дій відповідача позивачу незаконно було припинено виплату пенсії, починаючи з 01.01.2016 року, яка не виплачувалась включно по 31.102019 року.

Як встановлено за матеріалами справи, позивачу було поновлено виплату поточної пенсії. Між тим, решта заборгованості з розмірі 202849,14 грн., яка утворилась з 01.01.2016 року по 31.10.2019 року та станом на час розгляду справи доказів виплати заборгованості по виплаті пенсії відповідачем до матеріалів справи не надано, а тому суд приходить до висновку, що така заборгованість так і не була виплачена.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 5 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачене, що він регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно із ч. 1 ст. 47 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі, за зазначеним в заяві місцем фактичного проживання пенсіонера з межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Судом зазначається, що 08 червня 2016 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", пунктом 1 якої затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо перемішеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування.

Також, Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №335 внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", а саме: пункт 15 доповнено реченням такого змісту: "Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України."

При цьому, відсутність встановленого Кабінетом Міністрів України механізму виплати нарахованих сум пенсій не звільняє державу в особі уповноваженого органу Пенсійного фонду України від обов`язку здійснити таку виплату та не може позбавляти права особи на отримання належних їй сум пенсій.

А тому, позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області щодо невиплати ОСОБА_1 перерахованих, але не виплачених пенсійних виплат за період часу з 01.01.2016 по 31.10.2019 та пов`язаних вимог позову зобов`язального характеру суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо суми заборгованості, зазначеної у позову у розмірі 202849,14 грн. суд звертає увагу на наступне.

Як встановлено за матеріалами справи, адвокатом позивача 04 березня 2021 року направлявся запит до ГУ ПФУ у Харківській області з проханням виплатити ОСОБА_1 існуючу заборгованість.

В квітні 2021 року була отримана відповідь ГУ ПФУ в Харківській області, у якій відповідачем зазначено, що сума заборгованості за період з 01.01.2016 по 31.10.2019 становить саме 202849,14 грн.

Більш того, відповідачем зазначалось, що здійснити виплату заборгованості саме у розмірі 202849,14 грн. він доки не в змозі у зв`язку з відсутністю окремого порядку виплати такої суми, який повинен бути визначений Кабінетом Міністрів України, для виплатити заборгованості.

Суд вважає за необхідне зазначити, що пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05 листопада 2014 року № 637 доповнено абзацом 20 згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 788 від 21 серпня 2019 року, за змістом якого суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Внаслідок прийняття вказаної норми Кабінетом Міністрів України не тільки фактично зупинено виплату громадянам України пенсійних виплат на невизначений період часу, а й змінено строк виплати пенсій, регламентований частиною першою статті 47 Закону № 1058.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

У преамбулі до Закону № 1058 зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Між тим, станом на час розгляду справи будь-яких змін до Закону № 1058 з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою України не приймалось.

Отже, приписи абзацу 20 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05 листопада 2014 року № 637 (з урахуванням змін, внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 788 від 21 серпня 2019 року) не можуть бути застосовані до правовідносин у цій справі, оскільки не відповідають частині першій статті 47 Закону № 1058.

За таких обставин, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача суму заборгованості з пенсійних виплат у розмірі 202849,14 грн.

Згідно ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно ч. 1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць; присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Згідно з ч. 2 ст. 371 КАС України суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення: 1) у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті; 2) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об`єднання; про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об`єднання; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства; 4) про встановлення обмеження щодо реалізації права на свободу мирних зібрань.

У вказаному рішенні суд здійснює присудження виплати пенсії з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів позивачу, шляхом її стягнення, та зобов`язує відповідача вчинити певні дії - здійснити виплату позивачу нарахованої, але невиплаченої пенсії. Спірна виплата є періодичною та має місячний розмір, а тому суд приходить до висновку, що рішення суду підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ч. 1, 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України. Оскільки ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 18.06.2021 року ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору до вирішення справи по суті, судовий збір стягується з відповідача на користь державного бюджету.

Керуючись ст.ст. 5-10, 19, 77, 79, 139, 229, 241-246, 250, 255, 263, 293, 295, 297, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під. 3, пов. 2,м. Харків, 61022, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо невиплати ОСОБА_1 перерахованих, але не виплачених пенсійних виплат за період часу з 01.01.2016 по 31.10.2019 у розмірі 202849,14 грн.

Стягнути з Головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 нараховані, але не виплачені пенсійні виплати за період часу з 01.01.2016 по 31.10.2019 року у розмірі 202849,14 (двісті дві тисячі вісімсот сорок дев`ять гривень 14 копійок) грн.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Харківській області виплатити ОСОБА_1 нараховані, але не виплачені пенсійні виплати за період часу з 01.01.2016 р. по 31.10.2019 року у розмірі 202849,14 (двісті дві тисячі вісімсот сорок дев`ять гривень 14 копійок) грн.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (, 61022, м. Харків, майдан Свободи, Держпром, 3-й під`їзд, 2-й поверх) за рахунок бюджетних асигнувань на користь держави (отримувач коштів: ГУК у. м.Києвї/м.Київ/22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача: UA0026001; код класифікації доходів бюджету: 22030106) судовий збір у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Скарга може бути подана у порядку п.15.5 Розділу VII КАС України до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 09 серпня 2021 року.

Суддя (підпис) Кухар М.Д.

Згідно з оригіналом.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду 09.08.2021

Рішення не набрало законної сили.

Секретар с/з Койдан Ю.О.