Справа № 520/1626/21
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2021-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2021 р. Справа № 520/1626/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.04.2021, головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г., м. Харків, по справі № 520/1626/21

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ
ОСОБА_1 (надалі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив:

- визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо затримки в проведенні своєчасного розрахунку та виплати грошової компенсації за неотримане речове майно протиправною;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 520 978,64 грн в якості середнього заробітку за час затримки в розрахунку грошової компенсації за неотримане речове майно (Банк отримувача - АТ «Райффайзен Банк Аваль», картковий рахунок НОМЕР_3 , номер рахунку ІВАN UА1159896, код банку 300335, код ЄДРПОУ банку 14305909, отримувач ОСОБА_1 , РНОКПП отримувача НОМЕР_4 ).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.04.2021по справі № 520/1626/21 у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 по справі № 520/1626/21 скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, заперечуючи проти висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, вказує, що відповідачем не дотримано вимог ст.ст. 116, 117 КЗпП України та допущено затримку в проведенні кінцевого розрахунку і виплати грошової компенсації за неотримане за час військової служби речове майно, що ним самим і не оспорюється, оскільки будь-яких заходів протягом 2020 року по досудовому врегулюванню спірних правовідносин та якнайскорішого проведення таких виплат не вживалось, на звернення будь-яким чином не реагувалось, в ході розгляду судової справи №520/9823/2020 (в межах якої винесено рішення від 27.01.2021, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто з ВЧ НОМЕР_1 компенсацію за неотримане речове майно) будь-яких відомостей, даних та матеріалів на надавалось, тобто відповідач цілком самоусунувся від дотримання вищенаведених вимог законодавства та добровільного виконання рішення суду, а проведення належних виплат не забезпечив. У зв`язку з чим, стверджує, що наявні, передбачені ст. ст. 116, 117 КЗпП України умови (відсутність спору про розмір виплати, несвоєчасне проведення розрахунку) для настання для відповідача відповідальності у вигляді компенсації середнього заробітку за час затримки при звільненні.

При цьому зауважує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо неможливості застосування до спірних правовідносин норм ст. 117 КЗпП України з огляду на неоскарження позивачем нарахованих відповідачем сум, несвоєчасно сплачених при звільненні, оскільки вказаною нормою та пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено безумовну підставу для виплати такого відшкодування як невиплата нарахованих сум в день звільнення. Таким чином, наполягає, що наведені обставини обґрунтовано свідчать про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та прийняття судом рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В надісланій до суду апеляційної інстанції заяві, позивач задля повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, керуючись ст. ст. 44, 166 КАС України, повідомив суд про наявність усталеної правової позиції щодо аналогічних правовідносин, викладеної, зокрема в рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 21.08.2018 по справі № 813/2454/18, залишеного без змін постановою Верховного Суду від 28.12.2019, Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.03.2021 по справі №400/5951/20, в яких судами безпосередньо встановлено беззастережне та безумовне право колишніх військовослужбовців на стягнення середнього заробітку за несвоєчасну виплату грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні зі служби. Крім того, посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 26.02.2020 по справі №821/1083/17, від 13.05.2020 по справі №810/451/17, навів приклад розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах прокуратури України з липня 2009 року по січень 2020 року, за останнім місцем служби з 22.10.2018 року по 28.01.2020 року на посаді прокурора військової прокуратури Луганського гарнізону (м. Рубіжне Луганської обл.)

Наказом Міністра оборони України № 4 від 04.01.2020 року позивача звільнено з військової служби в запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Наказом виконувача обов`язки військового прокурора об`єднаних сил №67 к від 22.01.2020 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу, звільнено з військової служби та з посади з 28.01.2020 року.

Обставини щодо невиплати позивачу при звільненні компенсації за неотримане речове майно були предметом судового спору та розгляду по справі № 520/9823/20.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року по справі № 520/9823/20 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення одноразової грошової допомоги задоволено частково.

Визнано бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати грошової компенсації за неотримане речове майно протиправною.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 7888,18 грн. (сім тисяч вісімсот вісімдесят вісім грн. 18 коп.) в якості грошової компенсації за неотримане за час військової служби речове майно (Банк отримувача - АТ Райффайзен Банк Аваль, картковий рахунок НОМЕР_3 , номер рахунку IBAN НОМЕР_5 , код банку 300335, код ЄДРПОУ банку 14305909, отримувач ОСОБА_1 , РНОКПП отримувача НОМЕР_4 ).

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року по справі №520/9823/20 виконано відповідачем шляхом зарахування 27 січня 2021 року коштів в розмірі 7888,18 грн на картковий рахунок позивача, що підтверджено випискою по рахунку та не заперечувалось учасниками справи.

Посилаючись на наявність підстав для виплати середнього заробітку за весь час затримки сплати належних позивачу при звільненні сум (грошової компенсації за неотримане речове майно) по день фактичного розрахунку, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, щодо виплати позивачу середнього заробітку, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру. При цьому зазначив, що за наслідками прийняття судових рішень, якими присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Проте, спеціальним законодавством щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення військовослужбовцям не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, за речове майно, які не є складовими грошового забезпечення), у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статей 116, 117 Кодексу законів про працю України(далі - КЗпП), що не заборонено спеціальним законодавством.

В той же час такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України, які можуть та повинні бути застосовані до спірних відносин.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 01.03.2018 по справі № 806/1899/17, від 04.12.2019 по справі № 825/66/16.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу вищенаведених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Для захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Колегія суддів враховує, що Верховний суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.

Як зазначалось вище, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.11.2020 по справі № 520/9823/20, яке набрало законної сили 15.12.2020, стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 7888,18 грн. в якості грошової компенсації за неотримане за час військової служби речове майно.

На виконання вказаного рішення суду, відповідач, 27.01.2021, провів розрахунок з позивачем, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою з карткового рахунку позивача (а.с. 43).

Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, з якими погодився суд першої інстанції, щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч.1 ст. 117 КЗпП України, з огляду на відсутність спору щодо розміру невиплаченої в день звільнення позивачу компенсації за неотримане речове майно, є хибними, оскільки як зазначено вище, відсутність спору щодо розміру такої виплати навпаки є однією з умов застосування частини першої статті 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Посилання відповідача та суду першої інстанції при цьому на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 24.01.2018 у справі № 807/1502/15 та від 27.06.2018 у справі №810/1543/17, від 04 грудня 2019 року по справі № 825/742/16, колегія суддів не приймає, оскільки правовідносини, які були предметом розгляду вказаних справ не є тотожними відносинам у справі, що розглядається. Так, у справі № 807/1502/15 спірні правовідносини стосувалися виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а не за час затримки розрахунку при звільненні. Щодо справи № 810/1543/17, то, як слідує з рішення суду касаційної інстанції вимогам про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передувало вирішення спору щодо розміру недоотриманої грошової допомоги при звільненні, що з огляду на наведені вище обставини, дійсно виключає можливість застосування положень ч.1 ст. 117 КЗпП України. Разом з цим, правовідносини у даній справі стосуються обставин за яких відсутній спір про розмір належних позивачу при звільненні виплат. У справі № 825/742/16 суд касаційної інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач звернувся з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні через півтора роки після виплати йому відповідачем належних йому сум при звільненні, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України. Натомість, у даній справі, позивач звернувся до суду з цим позовом на восьмий день після отримання від відповідача виплати компенсації за неотримане речове майно (27.01.2020 здійснено виплату, 03.02.2021 позов подано до суду).

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з абзацом першим пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до п. 2 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам (затверджена наказом МВС України від 15.03.2018р. № 200; далі за текстом - Інструкція №200) грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з п.4 Інструкції № 200 за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується.

Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.

У відповідності до розрахункових листів ОСОБА_1 за 2019 рік, розмір грошового забезпечення за листопад 2019 року становить 46737,04 грн, за грудень 2019 року 40569,61 грн.

Як зазначалось вище, днем виключення позивача зі списків військової частини та всіх видів грошового забезпечення є 28.01.2020, тобто двома попередніми місяцями перед звільненням є листопад 2019 року (30 календарних днів, розмір грошового забезпечення - 46737,04 грн) та грудень 2019 року (31 календарний день, розмір грошового забезпечення - 40569,61 грн).

Таким чином, розмір середньоденного грошового забезпечення заявника складає 1431,26 грн (87306,65 грн/61 календарний день).

Враховуючи дату виключення позивача зі списків особового складу (28.01.2020) та дату проведення остаточного розрахунку (27.01.2021), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 364 днів.

З огляду на викладене, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обчислена в повному обсязі за 364 дні, складає 520 978 грн (364 (час затримки)* 1431,26 (розмір середньоденного грошового забезпечення).

З урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 24.10.2011 № 6-39цс11, від 27.04.2016 по справі № 6-113цс16, від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, а також постановах Верховного Суду від 04.04.2018 по справі № 524/1714/16-а, від 30.10.2019 по справі № 806/2473/18, при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Як встановлено судом в межах розгляду справи №520/9823/2020, ОСОБА_1 за час проходження служби в органах військової прокуратури України з 22.10.2018 по 28.01.2020 не було забезпечено належним обсягом речового майна відповідно до чинних норм забезпечення військовослужбовців.

Наведені обставини, в силу приписів ч.4 ст. 78 КАС України, є такими, що не потребують доказування.

Таким чином, частина компенсації за неотримане речове майно, яка припадає на кожен місяць періоду проходження служби позивача в органах військової прокуратури України (період за який ОСОБА_1 при звільненні не було нараховано та виплачено при звільненні компенсацію за неотримане речове майно) в даному випадку з 22.10.2018 по 28.01.2020 (7888,18 грн), в порівнянні з середньомісячним грошовим забезпеченням позивача, складає: у грошовому виразі 525,88 грн (7888,18 грн : 15 місяців (1 рік 3 місяці)), у процентному виразі 6,66% (525,88 грн : 7888,18 грн х 100).

Беручи до уваги неістотність суми компенсації за неотримане речове майно, що припадає на 1 місяць року, відносно розміру середньомісячного грошового забезпечення позивача, враховуючи позицію Верховного Суду, викладену у зазначених вище постановах, колегія суддів вважає за необхідне застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, виходячи з того, що середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за неотримане речове майно за весь час затримки розрахунку при звільненні складає 520 978 грн, враховуючи принцип справедливості та співмірності, колегія суддів дійшла висновку, що стягненню підлягають кошти в сумі 34697,13 грн (6,66 % від суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку).

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку з 28.01.2020 року (день виключення позивача зі списків особового складу військової частини) по день фактичного розрахунку 27.01.2021 у розмірі 34697,13 грн, що відповідає положенням ст. 117 КЗпП України.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч.1 ст. 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Таким чином, враховуючи, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 по справі № 520/1626/21 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно з вимогами ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем сплачено судовий збір за подання позову в сумі 908,00 грн, згідно з квитанцією №70-1383К від 15.02.2021 та за подання апеляційної скарги у розмірі 1362,00 грн відповідно до квитанції №70-1172К від 26.04.2021.

З урахуванням висновків колегії суддів у цій справі про часткове задоволення позовних вимог, на користь позивача з відповідача слід стягнути половину судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 1135,00 грн (908,00 + 1362,00/2)

Керуючись ч.4 ст.229, ч.44 ст.241, ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 по справі № 520/1626/21 - скасувати.

Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо затримки проведення своєчасного розрахунку та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_4 ) середній заробіток за час затримки виплати при звільненні компенсації за неотримане речове майно у розмірі 34697 (тридцять чотири тисячі шістьсот дев`яносто сім) грн 13 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_4 ) судові витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги у загальному розмірі 1135 (одна тисяча сто тридцять п`ять) грн. .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді О.В. Присяжнюк С.П. Жигилій