Справа № 520/11165/2020
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2021-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2021 р. Справа № 520/11165/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Перцової Т.С. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 (суддя Зоркіна Ю.В.; м. Харків) по справі № 520/11165/2020

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі також - відповідач) в якому просив суд:

- визнати протиправними дії та бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, щодо не проведення повного розрахунку при звільненні та невиплату в день виключення зі списків частини (11.05.2019 року) грошової допомоги для оздоровлення за 2018 рік у розмірі 18156.50 грн.;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 07 лютого 2020 року по день фактичного розрахунку 24 липня 2020 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на день виключення зі списків особового складу з ним не проведено повного розрахунку при звільненні. Зазначив, що 24 липня 2020 року є датою зарахування на його картковий рахунок грошової допомоги для оздоровлення за 2018 рік у повному розмірі, отже і датою фактичного розрахунку при звільненні. Крім того позивач зазначив, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.04.2020 року по справі № 520/1802/2020, зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за речове майно) за період з 12.05.2019 року по 06.02.2020 року. Враховуючи наведене позивач вважає, що має право на стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (грошової допомоги на оздоровлення за 2018 рік) за період з 07.02.2020 року по день фактичного розрахунку 24.07.2020 року.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, щодо не проведення повного розрахунку при звільненні та невиплату в день виключення зі списків частини (11.05.2019 року) ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2018 рік у розмірі 18156.50 грн.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 07 лютого 2020 року по день фактичного розрахунку 24 липня 2020 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його прийняття при неповному дослідженні доказів, з порушенням норм матеріального і процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначає, що обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальною є така обставина, як невиплата належних працівникові на час звільнення сум саме з вини власника або уповноваженого ним органу. Неточності під час нарахування грошової допомоги на оздоровлення мають виключно технічний (арифметичний характер) та у них відсутній суб`єктивний склад. Зазначає, що військова частина НОМЕР_1 не має власних коштів, фінансується за рахунок державного бюджету України в межах бюджетних асигнувань із відповідним порядком виділення коштів та не мала і не має на меті ухилитися від виплат, передбачених чинним законодавством (про що свідчить добровільне донарахування грошової допомоги на оздоровлення від 24.07.2020 року на картковий рахунок позивача).

Крім зазначеного відповідач посилається на те, що рішення суду першої інстанції в частині щодо обов`язку виплатити позивачеві відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме не нарахуванні частини грошової допомоги за оздоровлення у розмірі 4326.51 грн не відповідає принципам пропорційності та співрозмірності, в контексті сумарної кількості проваджених військовою частиною НОМЕР_1 виплат та відсоткового відношення до них недонарахованих позивачеві коштів.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними в справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач в період з 01.04.2014 року по 11.05.2019 року проходив кадрову службу у військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 95 від 11.05.2019 року, підполковника ОСОБА_1 , начальника служби загороджень 36 шляхо-відновлювального загону, звільненого наказом Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту (по особовому складу) від 06 травня 2019 року № 19 з військової служби у запас Збройних Сил України відповідно до статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за підпунктом "А" пункту 2 частини шостої (за станом здоров`я), з 11 травня 2019 року виключено із списків особового складу військової частини, всіх видів забезпечення і направити для зарахування на військовий облік до Слобідського ОРВК, м. Харкова.

Протягом червня місяця 2019 року на рахунок позивач зараховані кошти з зазначенням деталей до операції «заробітна плата» (а.с.30): 07.06.2019 року у розмірі 6 392,99 грн.; 21.06.2019 року у розмірі 299 476,71 грн.; 27.06.2019 року у розмірі 274,37 грн.; 27.06.2019 року у розмірі 720,44 грн.

В подальшому 23.05.2020 року позивач звернувся до в/ч НОМЕР_1 з запитом на отримання публічної інформації, а саме щодо надання витягів з відомості нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 за листопад 2018 року лютий 2019 року, довідки-розрахунку про середню заробітну плату (грошове забезпечення) за останні два місяці перед звільненням, та надання роз`яснень щодо призначення платежів які були зараховані ОСОБА_1 на рахунок в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у розмірі 299 476.71 грн 21.06.2019 року та які були зараховані позивачу на той же рахунок 27.06.2019 року.

З довідки про нарахування грошового забезпечення, наданої з листом № 648 від 09.06.2020 року позивачем встановлено, що розмір матеріальної допомоги на оздоровлення за 2018 рік нарахований у розмірі 13764.10 грн.

Не погодившись з таким розрахунком, позивач звернувся до відповідача з заявою від 24.06.2020 року з вимогою нарахувати йому грошову допомогу на оздоровлення за 2018 рік виходячи з його грошового забезпечення за січень місяць 2019 року, а саме 18156.50 грн. та виплатити з урахуванням вже виплаченої у червні 2019 року суми.

Матеріалами справи підтверджено, та не заперечується відповідачем, що на рахунок позивача 24.07.2020 надійшов платіж від в/ч НОМЕР_1 у розмірі 4326.51 грн. призначення платежу «pererakhovana donarakh. mat. dopomoha na ozdorovl. Tsudzevych V.A. na plat. rakh.» (а.с. 31).

Зважаючи на допущену відповідачем затримку розрахунку при звільненні, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середній заробіток за період затримки з 07.02.2020 по 24.07.2020 розрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним адміністративний позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 лютого 2020 року по день фактичного розрахунку 24 липня 2020 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

При цьому, за висновком суду, позовна вимога щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за вказаний період є передчасною та не підлягає задоволенню, оскільки суми в межах задоволених позовних вимог не нараховані відповідачем.

З цих підстав суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за речове майно) за період з 07.02.2020 по день фактичного розрахунку 24.07.2020 лютого 2020 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17.

Судом встановлено, що позивача виключено зі списків особового складу військової частини з 11 травня 2019 року, а фактичний розрахунок при звільненні (виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2018 рік) проведено 24 липня 2020 року.

Враховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на отримання компенсації відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України за період з 07.02.2020 (враховуючи наявність судового рішення від 27.04.2020 по справі № 520/1802/2020) і до проведення з ним фактичного розрахунку, а саме - 24.07.2020.

При цьому посилання відповідача на те, що неточності під час нарахування грошової допомоги на оздоровлення мають виключно технічний характер та у них відсутній суб`єктивний склад, колегія суддів відхиляє, оскільки допущення роботодавцем арифметичної помилки під час нарахування заробітної плати працівнику, внаслідок якої працівник недоотримав всі належні йому суми при звільненні, свідчить про наявність вини роботодавця у невиплаті зазначених сум та не звільняє останнього від обов`язку сплатити встановлене ч. 1 ст. 117 КЗпП України відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим колегія суддів зазначає, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд першої інстанції, встановлюючи право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не визначив розмір такого відшкодування, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції вважає за необхідне здійснити відповідний розрахунок самостійно, що вбачається можливим з огляду на достатність обставин, встановлених у цій справі судом першої та апеляційної інстанцій.

Так, порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з абзацом першим пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

У відповідності до п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Судом встановлено, що позивач був звільнений з військової служби 11.05.2019, остаточний розрахунок з позивачем проведено 24.07.2020 року, отже кількість днів затримки розрахунку при звільненні, враховуючи межі заявлених позовних вимог - за період з 07.02.2020 по 24.07.2020, становить 169 календарних днів.

Відповідно до довідки про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 , розмір грошового забезпечення позивача за березень 2019 року становить 18290,97 грн., за квітень 2019 року 18290,97 грн. (а.с. 24).

Отже, розмір середньоденного грошового забезпечення заявника складає 599,70 грн. (36581,94грн./61 календарних дні).

Підсумкова загальна сума компенсації середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні складає 101 349, 30 грн. (599,70 х 169 календарних днів затримки розрахунку).

Разом з цим колегія суддів зазначає, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Такий висновок суду відповідає правовим позиціям викладеним у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 по справі № 480/3105/19, у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Водночас чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23 грудня 2020 року у справі № 825/1732/17, від 29 грудня 2020 року у справі № 520/11337/18.

Застосовуючи означені підходи до обставин цієї справи, колегія суддів враховує таке.

У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 369588, 70 грн., з яких: грошове забезпечення 310 758, 45 грн., компенсація вартості за неотримане речове майно 54437,84 грн., що складає 98,81 %, та частина недоплаченої грошової допомоги на оздоровлення за 2018 рік 4392,40 грн., що складає 1,19% від загальної суми належної позивачу при звільненні.

Обрахована колегією суддів відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату частини недоплаченої грошової допомоги на оздоровлення за 2018 рік становить 101 349, 30 грн.

Колегія суддів, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 1206,06 грн. (1,19 % від 101 349, 30 грн. )

В ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

При цьому зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміни його мотивувальної та ( або) резолютивної частини.

Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку встановлюючи право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак не визначив розмір такого відшкодування та відповідно не зазначив про це в резолютивній частині рішення, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виклавши абзац 3 резолютивної частини рішення в такій редакції:

"Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 07 лютого 2020 року по день фактичного розрахунку 24 липня 2020 року у розмірі 1206,06 грн".

В іншій частині рішення доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду, з наведених вище підстав, не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 по справі № 520/11165/2020 - змінити, виклавши абзац 3 резолютивної частини рішення в такій редакції:

"Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 07 лютого 2020 року по день фактичного розрахунку 24 липня 2020 року у розмірі 1206 (одна тисяча двісті шість) грн. 06 коп".

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 по справі № 520/11165/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)С.П. Жигилій
Судді(підпис) (підпис) Т.С. Перцова О.В. Присяжнюк