Справа № 580/278/19
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2021-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 року
м. Київ
справа № 580/278/19
адміністративне провадження № К/9901/8019/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Данилевич Н.А.,
суддів: Смоковича М.І., Шевцової Н.В.,

при секретарі - Мовчан А.В.,
за участю:
представника позивача Шахрая М.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні як суд касаційної інстанції справу
за позовом ОСОБА_1
до військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 )
про стягнення коштів, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою Військової частини НОМЕР_3 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2019 року (головуючий суддя Бабич А.М.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року (головуючий суддя Шурко О.І., судді Василенко Я.М., Ганечко О.М.) у справі №580/278/19, -
у с т а н о в и в :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
25.01.2019 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) (далі позивач) до військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) про стягнення з військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 ) (далі відповідач) на його користь компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні (невиплати грошової підйомної допомоги у сумі 7571,60 грн.) за період з 10.08.2016 до 26.12.2018 в сумі 240010,68 грн. та моральної шкоди 20000,00 грн.
Позов мотивовано тим, що у зв`язку із вказаною затримкою відповідач має виплатити компенсацію відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП).
Для оцінки спірних правовідносин позивач просить врахувати правову позицію Верховного Суду у справах №№820/4619/16, 806/1551/17, 808/858/16. Крім того, у зв`язку з понесеними стражданнями просить відшкодувати моральну шкоду, що полягає у тому, що позивач є учасником бойових дій та батьком трьох дітей, а звернення до суду зі вказаним предметом спору принижує його гідність.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з військової частини польова пошта НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) компенсацію в сумі 206332,28 грн. (двісті шість тисяч триста тридцять дві гривні 28 коп.) за затримку у період з 10.08.2016 до 26.12.2018 при звільненні розрахунку з виплати грошової підйомної допомоги у сумі 7571,60 грн.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Ухвалюючи судові рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що оскільки розрахунок з позивачем щодо виплати підйомної допомоги проведений лише 26.12.2018, а не в день звільнення, затримка у виплаті позивачу підйомної допомоги є протиправною. Суди не встановили наявності перешкод для здійснення відповідачем виплати такої допомоги на рахунок позивача. Оскільки ані Закон №2011-ХІІ, ані Положення №1153/2008 не врегульовують порядку відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні працівника з військової служби, суди застосували при вирішенні спірних правовідносин положення ст. 117 КЗпП України. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди суди вказали, що позивач не надав жодних доказів щодо характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з оскаржуваними рішеннями відповідачів, характеру немайнових втрат, тяжкості вимушених змін у його життєвих і професійних стосунках, моральних переживаннях, стану здоров`я тощо, а також не зазначив, з яких міркувань він виходив, визначаючи суму шкоди (кратність співвідношення з мінімальною заробітною платою, прожитковим чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян тощо).
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)
23 березня 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Військової частини НОМЕР_3 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року, в якій відповідач просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.
На обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник вказує, що Кодекс законів про працю України не поширюється на спірні правовідносини, оскільки позивач на час виникнення спірних правовідносин проходив військову службу у складі Збройних Сил України. Вказує, що матеріали справи не містять доказів оскарження наказу про виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, у зв`язку з чим відповідач вважає, що ОСОБА_1 добровільно погодив проведення з ним всіх розрахунків. Вказує, що відповідачем не вчинено навмисних дій щодо невиплати позивачу підйомної допомоги, а навпаки було вжито всіх необхідних заходів щодо виплати вказаних коштів, а несвоєчасність такої виплати відбулась з вини самого позивача.
Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та зупинено виконання оскаржуваних судових рішень.
Підставою для відкриття провадження є посилання скаржника на відсутність висновку Верховного Суду стосовно обов`язку роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки сплати належних сум (грошової підйомної допомоги у сумі 7571,60 грн) по день фактичного розрахунку (застосування ст.ст.116, 117 КЗпП).
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом від 08.08.2016 №179 за підписом тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 ОСОБА_2 та тимчасово виконуючого обов`язки начальника штабу першого заступника командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 ОСОБА_3 доручено виплатити позивачу грошову підйомну допомогу в сумі 7571,60 грн. у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом та зміною фактичного місця проживання.
Наказом тимчасово виконуючого обов`язки командира 1647 окремого автомобільного батальйону ОСОБА_2 від 10.08.2016 №39-РС позивача звільнено з військової служби у запас відповідно до ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Наказом від 10.08.2016 позивача виключено зі списків особового складу та наказано виплатити щомісячну премію, надбавку за виконання особливо важливих завдань та щомісячну додаткову грошову винагороду.
Позивач 10.09.2018 звернувся до відповідача з заявою, в якій просив виплатити йому грошову підйомну допомогу у сумі 7571,60 грн., встановлену наказом від 08.08.2016 №170.
Відповідач листом від 16.10.2018 №1893 повідомив позивача, що для виплати підйомної допомоги потрібно звернутися до фінансово-економічної служби, надавши копію паспорта, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного коду та банківські реквізити для зарахування коштів.
Згідно з випискою ПАТ КБ «Приват Банк» від 28.12.2018 відповідач перерахував 26.12.2018 позивачу на карткових рахунок НОМЕР_6 підйомну допомогу у сумі 7458 грн. 03коп.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)
Ст.1 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі Закон №2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з ч.2 ст.9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
На час виникнення спірних правовідносин діяла Інструкція про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затверджена наказом Міністра оборони України №370 від 22.10.2001 (далі Інструкція №370).
Згідно з п.1 Інструкції №370 особам офіцерського складу, прапорщикам та військовослужбовцям рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (далі - військовослужбовці, які проходять службу за контрактом), що переїхали до нового місця служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посади або зміною постійної дислокації військової частини (підрозділу) до місця постійної дислокації військової частини або підрозділу зі зміною місця проживання, виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення.
Згідно з п.2 Інструкції №370 розмір підйомної допомоги визначається з окладу за основною посадою, на яку призначений військовослужбовець або яку він займав до дня прибуття військової частини (підрозділу) до нового пункту постійної дислокації, окладу за військове звання та додаткових видів грошового забезпечення на день виникнення права на отримання підйомної допомоги.
П.4.1 Інструкції №370 визначено, що підйомна допомога офіцерам, прапорщикам (мічманам) і військовослужбовцям, які проходять службу за контрактом, виплачується тим, які переїхали у зв`язку з призначенням на посади, - за новим місцем служби на підставі наказу про призначення і наказу командира військової частини про вступ військовослужбовця до виконання обов`язків за посадою.
На підставі абз.1, 3 п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина 1 статті 341 КАС України).
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частини 2, 3 статті 341 КАС України).
Колегія суддів зазначає, що підставою для відкриття касаційного провадження слугували посилання скаржника на відсутність висновку Верховного Суду стосовно обов`язку роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки сплати належних сум (грошової підйомної допомоги у сумі 7571,60 грн) по день фактичного розрахунку (застосування ст.ст.116, 117 КЗпП).
Тобто предметом касаційного провадження у цій справі є дослідження викладених в касаційній скарзі доводів скаржника щодо відсутності у постановах Верховного Суду висновку стосовно питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зважаючи на предмет цього адміністративного позову, Суд зазначає, що спеціальне законодавство, що регламентує порядок проходження військової служби, не містить норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними, тоді як норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Слід зауважити, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми, спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.
Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку про можливість застосування норм статтей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення військовослужбовців.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладався у як у постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16, від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 31 жовтня 2019 року у справі №825/598/17, ухвалених до прийняття судами попередніх інстанцій рішень у цій справі, так і у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №240/222/20, від 04 вересня 2020 року у справі №120/2005/19-а, від 09 жовтня 2020 року у справі №580/3988/19, ухвалених після відкриття касаційного провадження у цій справі.
Таким чином, зважаючи на наявність сталої судової практики щодо застосування положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, судами попередніх інстанції правильно застосовано вказані норми матеріального права при вирішенні цього спору.
Водночас, Суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 341 КАС України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплатити розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (Постанова від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц): - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, при прийнятті рішень у справі судами попередніх інстанцій не враховано необхідність дотримання принципу співмірності та розумності заявлених позивачем вимог щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки з ним розрахунку при звільненні. Суди не з`ясували, яку частку від суми, що підлягала до виплати позивачу на час його звільнення, становила сума грошової підйомної допомоги у розмірі 7571,60 грн, з чим була пов`язана тривалість періоду затримки розрахунку при звільненні з моменту порушення права позивача і до моменту його звернення з вимогою про виплату належної йому суми.
Зважаючи на те, що допущені судами порушення не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, який процесуальним законом позбавлений можливості досліджувати докази і встановлювати обставини, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, якому слід вжити визначені законом заходи, необхідні для встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, надати оцінку всім аргументам учасників справи та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.
Беручи до уваги те, що Суд при розгляді цієї справи дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2019 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, підстави для поновлення виконання оскаржуваних рішень відсутні.
Керуючись статтями 341, 344, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -
п о с т а н о в и в :
Касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) задовольнити частково.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до Черкаського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.
Повний текст постанови виготовлено 06 серпня 2021 року.

СуддіН.А. Данилевич М.І. Смокович Н.В. Шевцова