Справа № 400/3091/21
Суддя: Малих О.В.
Дата ухвалення: 2021-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2021 р. Справа № 400/3091/21
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Малих О.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ,
до відповідача:Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки, вул. Космонавтів, 61, м. Миколаїв, 54056,
про:визнання протиправною та скасування постанови № 232634 від 26.04.21 р.,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 232634 від 26.04.2021 року, винесену Південним міжрегіональним Управлінням Укртрансбезпеки.

Свій позов обґрунтовує наступним:

28.04.2021 року у приміщенні управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області позивач отримав постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 232634 від 26.04.2021 року та ознайомився з документами, па підставі яких було винесено зазначену постанову.

Оскаржуваною постановою до позивача застосовано адміністративно-господарський штраф в сумі 1700,00 грн. Позивач не погоджується з винесеною постановою та вважає, що він не може нести відповідальність за виявленими контролюючими органами порушеннями, оскільки такі не вчиняв, а та обставина, що він є власником автомобіля не є підставою для застосування до нього фінансових санкцій та покладання обов`язку сплатити додатково кошти за відсутність встановлених законом документів у водія.

Належний позивачу транспортний засіб, згідно виданої ним довіреності від 20.09.2020 року, вже тривалий час знаходиться у користуванні іншої особи - ОСОБА_2 . Позивач зазначає, що вказана особа може використовувати ці транспортні засоби, у тому числі, у своїй виробничій діяльності. Жодного відношення до вантажних перевезень, що відбулися 24.03.2021 року за участю зареєстрованих за ним транспортних засобів позивач не має.

Також позивач не є перевізником, оскільки не здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи вантажів транспортним засобом, не має жодного відношення до осіб, які перевозили вантаж на належному йому автомобілі, тому правові підстави для застосування до нього штрафу відсутні.

Ухвалою від 11.05.2021 року суд відкрив провадження у справі та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою від 17.05.2021 року суд замінив первісного відповідача у справі - Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області - на належного - Південне міжрегіональне управління Укртрансбезпеки (далі - відповідач).

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні позовних вимог просить відмовити та який обґрунтовано наступним:

Під час проведення рейдової перевірки було виявлено надання послуг з перевезення вантажу без оформлення документів, перелік яких міститься в ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме відсутня роздруківка цифрового тахографу, чим порушено вимоги статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Відповідач зазначає, що під час розгляду справи позивачем не було надано ні договору оренди, ні відомостей на підставі чого використовує транспортний засіб.

Відповідач стверджує, що договір оренди транспортних засобів між позивачем і ОСОБА_2 не посвідчений нотаріально, внаслідок чого не має юридичної сили, так як відповідно до ч. 1 ст. 799 ЦКУ, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Частиною 2 ст. 799 ЦКУ визначено, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Керуючись вимогами ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» відповідач вказує, що автомобільний перевізник фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Таким чином, відповідач вважає доводи позивача, які він поклав у основу своїх вимог, безпідставними та такими, що не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог.

Суд розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

З`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази у їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд встановив наступне:

24.03.2021 року посадовими особами Подільського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (Вінницька область), на а/д М-12 «Стрій - Знам`янка» 513 км, на підставі направлення на перевірку від 22.03.2021 року № 002239, було проведено ваговий контроль транспортного засобу RENAULT MAGNUM 460 - 18, д/н НОМЕР_1 , причіп SCHWARSMULLER, д/н НОМЕР_2 .

Під час проведення рейдової перевірки було виявлено надання послуг з перевезення вантажу без оформлення документів, перелік яких міститься в ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме відсутня роздруківка цифрового тахографу, чим порушено вимоги ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт». За результатами перевірки було складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 269292 від 24.03.2021 року (у матеріалах справи).

Як вбачається із матеріалів справи (запрошення позивачу) 22.04.2021 року позивач був присутній при розгляді справи за актом № 269292 про скоєння порушення законодавства про автомобільний транспорт у Вінницькій області. Про це свідчить підпис позивача на відповідному запрошенні.

В подальшому, 28.04.2021 року у приміщенні управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області позивач отримав постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 232634 від 26.04.2021 року та ознайомився з документами, на підставі яких було винесено зазначену постанову.

Відповідно до абз. 4. п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 року № 422 «Про оптимізацію систем центральних органів виконавчої влади», утворено Державну службу України з безпеки на транспорті.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року № 103 (зі змінами) затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (далі - Положення).

Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

У відповідності до абз. 1 п. 8 Положення, Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи. У відповідності до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 03.03.2020 року № 196-р «Про оптимізацію діяльності територіальних органів Державної служби з безпеки на транспорті»; утворені територіальні органи Державної служби з безпеки на транспорті як структурні підрозділи апарату Служби за переліком згідно з додатком, зокрема, Південне міжрегіональне управління Укртрансбезпеки (Миколаївська область) та Подільське міжрегіональне управління Укртрансбезпеки (Вінницька область).

Стаття 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачає, що Державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України; державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі); рейдові перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів.

Враховуючи зазначене висновується, що відповідач наділений повноваженнями стосовно здійснення контролю транспортних засобів, що перевозять вантаж.

Приймаючи рішення у справі, суд виходить з наступного:

Згідно з пунктом 14 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 року № 1567, рейдова перевірка транспортних засобів проводиться на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях вантаження та розвантаження вантажних автомобілів, контрольно-вагових комплексах, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, у пунктах пропуску через державний кордон за погодженням з начальником органу охорони державного кордону.

Відповідно до п. 15 Порядку під час проведення рейдової перевірки перевіряється наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Згідно з п. 20, 21 Порядку виявлені під час перевірки порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму. У разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

Згідно абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

На підставі п. 27 Порядку за наявності підстав керівник органу державного контролю або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів.

З огляду наявної у матеріалах справи оскаржуваної постанови та враховуючи, що позивачем не оспорюється дотримання процедури притягнення його до відповідальності, суд приходить до висновку, що відповідачем дотримано передбачену законодавством процедуру застосування адміністративно-господарського штрафу.

Стосовно доводів позивача про те, що він не є перевізником та не має жодного відношення до осіб, які перевозили вантаж на належному йому автомобілі суд зазначає наступне:

Стаття 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначає автомобільного перевізника - як фізичну або юридичну особу, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами. Із аналізу зазначеної норми, вбачається, що під автомобільним перевізником розуміється у тому числі фізична особа.

На підставі ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

- для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

- для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Ця законодавча норма відсилає до інших нормативних документів.

Так, наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 року № 340 затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (надалі - Положення № 340), яке встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - водії) та порядок його обліку.

Вимоги Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами (п. 1.3. Положення № 340).

Відповідно до п. 6.1. Положення № 340 автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

При цьому, згідно із п. 6.3. Положення № 340 водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (форма книжки встановлена Додатком 3 до Положення).

Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 року № 385, затверджено Інструкцію з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті (надалі - Інструкція).

Пунктом 3.3. Інструкції встановлено, що водій транспортного засобу, обладнаного тахографом: забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа; своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання; використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом; має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.

Згідно із п. 3.5. Інструкції перевізники забезпечують водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа (аналоговий, цифровий).

Згідно з пунктом 7.1. Положення № 340 перевірка додержання режиму праці та відпочинку водія здійснюється Державною службою України з безпеки на транспорті з дотриманням вимог Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 року № 1567.

Частиною 2 ст. 49 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що водій транспортного засобу, зокрема, зобов`язаний: мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень; дотримуватися визначеного режиму праці та відпочинку.

З наведеною нормою кореспондується із ст. 18 Закону України «Про автомобільний транспорт», якою передбачено, що з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники, зокрема, зобов`язані організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України.

Також, згідно зі статтею 10 Закону України «Про дорожній рух» до компетенції власників транспортних засобів належить: здійснення заходів щодо розвитку, експлуатації та утримання у справному технічному стані транспортних засобів; здійснення обліку осіб, які допускаються до керування транспортним засобом.

Беручи до уваги, що згідно з актом № 269292 від 24.03.2021 року та оскаржуваною постановою перевезення здійснювалося без оформлення документів, а саме роздруківки даних роботи водія з цифрового тахографа, яким обладнаний транспортний засіб вбачається, що позивачем, як автомобільним перевізником не забезпечено водія, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, тобто не забезпечено роботу водія, режим його праці та відпочинку.

Суд звертає увагу, що ні водій транспортного засобу ні позивач під час розгляду справи не надали жодних пояснень та доказів стосовно організації перевезень вантажів, у тому числі довіреність, яка є у матеріалах справи, про що свідчать наявні у справі документи, зокрема акт № 269292 від 24.03.2021 року та оскаржувана постанова тощо.

Докази того, що позивачем надано власний транспортний засіб у користування іншій особі, а також з урахуванням уточнень стосовно видачі довіреності, яка не засвідчена нотаріусом, на підставі усного договору доручення суд не приймає виходячи з наступного.

Виходячи з поняття договору доручення зазначеного у статті 1000 Цивільного кодексу України суд не вбачає можливість його застосування до відповідних правовідносин пов`язаних з наданням довіреності на право керування транспортним засобом. Так, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Отже, як зазначає позивач довіреність була видана на підставі договору доручення, але виходячи зі змісту статті 244 Цивільного кодексу України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Таким чином, за логікою позивача він за договором доручення доручив ОСОБА_2 вчинити певні юридичні дії - тобто видати довіреність від імені позивача на власне ім`я. Зазначена конструкція не узгоджується із вимогами законодавства та правовідносинами в галузі користування майном.

Інших аргументів стосовно користувачів або орендарів або інших автомобільних перевізників позивач не надав під час розгляду справи відповідачем та не зазначив в адміністративному позові. В свою чергу відповідач також зазначає, що на розгляді справи позивачем не було надано ні договору оренди, ні відомостей на підставі чого використовується транспортний засіб.

У зв`язку з цим, суд не приймає доводи та докази позивача стосовно передачі прав на використання транспортного засобу іншій особі для комерційних або інших цілей.

Враховуючи, що позивач є власником транспортного засобу суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин певні норми Цивільного кодексу України. Так, згідно зі статтею 317, 319 ЦКУ Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власність зобов`язує.

З урахуванням вищевикладених обставин та норм законодавства можна дійти висновку, що позивач виступає у спірних правовідносинах саме як автомобільний перевізник.

Відповідно до абзацу 4 пункту 16 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 за бажанням власника транспортного засобу - фізичної особи надати право керування таким засобом іншій фізичній особі чи за бажанням фізичної або юридичної особи, якій власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортними засобами, сервісний центр МВС видає за зверненням такого власника тимчасовий реєстраційний талон на строк, зазначений у його заяві, або документах, які підтверджують право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.

За правилами п. 6.3 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 серпня 2010 року № 379 (далі Інструкція № 379), якщо власник ТЗ передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження ТЗ іншій фізичній або юридичній особі (особам), то їм за письмовою заявою (додатки 1 і 2), поданою ними особисто або уповноваженим представником (за винятком випадків, коли в Центрі наявна інформація про анулювання таких повноважень), працівниками Центру оформляється і видається тимчасовий реєстраційний талон на період дії документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження ТЗ.

Відповідно до ст. 800 Цивільного кодексу України, наймач самостійно здійснює використання транспортного засобу у своїй діяльності і має право без згоди наймодавця укладати від свого імені договори перевезення, а також інші договори відповідно до призначення транспортного засобу.

Із наведених норм законодавства висновується, що у разі передачі права користування транспортним засобом фізичній або юридичній особі, позивач або користувач мали у встановленому законодавством порядку забезпечити оформлення і видачу тимчасового реєстраційного документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20.12.2018 року у справі № 804/8740/16, де у п. 30, зокрема, вказано:

«... Попри те, що наведені положення пункту 6.3 Інструкції № 379 та пункту 16 Порядку № 1388 передбачають видачу тимчасового реєстраційного талона на транспортний засіб за зверненням користувача транспортного засобу, тобто як вважає позивач не містять імперативної вказівки на отримання такого документа, все ж його наявність, відповідно і необхідність звернутися про його отримання, встановлена Законом України «Про автомобільний транспорт».

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України, При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 19, 77, 139, 241 - 246, 260 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікововї картки платника податків НОМЕР_3 ) до Південного міжрегіонального Управління Укртрансбезпеки (вул. Космонавтів, 60, м. Миколаїв, 54056, ) про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № 232634 від 26.04.2021 року - відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 09.08.2021 року.

Суддя О.В. Малих