Справа № 160/16406/20
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2021-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

04 серпня 2021 року м.Дніпросправа № 160/16406/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді Баранник Н.П.,
суддів: Малиш Н.І., Щербака А.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі № 160/16406/20 (суддя Царікова О.В., повний текст рішення складено 11.02.2021р.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку, у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, з 26.06.2018 по 24.09.2020;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні за період з 26.06.2018 по 24.09.2020.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він у період з 23.07.2012 по 22.06.2018 проходив військову службу на посаді заступника командира загону з морально-психологічного забезпечення - начальника групи морально-психологічного забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 . За час проходження служби позивач отримав статус та посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 від 20.11.2015р.. 22.06.2018р. ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас, однак при звільненні позивачу не було виплачено компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2018 рр., у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутися до суду. На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 у справі №160/6180/20 відповідачем виплачено позивачу відповідну суму 25.09.2020. З урахуванням проведення остаточного розрахунку після звільнення, ОСОБА_1 направив відповідачу звернення стосовно виплати позивачу середнього заробітку, у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до чинного законодавства, однак відповідач відмовив у задоволенні викладеного позивачем у зверненні питання.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року було частково задоволено позовні вимоги. Так, суд визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.06.2018 по 24.09.2020 включно та стягнув з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні за період з 23.06.2018 по 24.09.2020 включно у розмірі 22 964, 24 грн.. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

З рішенням суду першої інстанції не погодилися позивач та відповідач.

Позивач оскаржує рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог. У скарзі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, помилкове застосування судом норм матеріального права, неналежну оцінку доказів, позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції в оскарженій частині та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідач, в свою чергу, оскаржує рішення суду в частині задоволених позовних вимог. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та залишити позовні вимоги позивача без розгляду. Вказує, що позивачем пропущено місячний строк на звернення до суду.

Крім того, відповідач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача. У відзиві просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Позивач своїм правом на подання до суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу відповідача не скористався.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст.311 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід скасувати з ухваленням нового про залишення позову без розгляду, з огляду на наступне.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій відповідно посвідчення серії НОМЕР_2 від 20.11.2015.

У період з 23.07.2012 по 22.06.2018 проходив військову службу на посаді заступника командира загону з морально-психологічного забезпечення - начальника групи морально-психологічного забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 за №119 від 22.06.2018 майора ОСОБА_1 заступника командира частини з морально-психологічного забезпечення-начальника групи морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , на підставі Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту №31 від 18.06.2018 року був звільнений з військової служби в запас Збройних Сил України за підпунктом «ї» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». З 22.06.2018 позивача знято з усіх видів забезпечення та виключено із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .

З витягу вбачається, що позивачу на момент звільнення не було нараховано та виплачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 року.

ОСОБА_1 звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 про надання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, однак відповідач відмовив йому у виплаті цієї компенсації, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 у справі №160/6180/20 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій, що передбачена статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за період з 2015 по 2018 рік, що сумарно складає 56 (п`ятдесят шість) календарних днів, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію ОСОБА_1 за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учасника бойових дій, що передбачені статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за період з 2015 по 2018 рік, що сумарно складає 56 календарних днів, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 22.06.2018 року.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.08.2020р. у справі №160/6180/20 набрало законної сили 07.09.2020р..

На підставі означеного рішення суду 25.09.2020р. відповідач виплатив позивачу компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, в сумі 22 943,20 грн..

Позивач, вважаючи наявним у нього права на отримання середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, проте зазначає наступне.

Предметом даного адміністративного спору є нарахування середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Слід зазначити, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норми спеціального процесуального закону.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №815/2681/17, у постанові від 22 січня 2020 року у справі №620/1982/19, у постанові від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20.

За правилами частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 цього Кодексу).

У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Як зазначалося вище, ОСОБА_1 був звільнений зі служби 22.06.2018 року та остаточний розрахунок з ним проведено 25.09.2020р..

Отже, перебіг строку звернення розпочався 26.09.2020р. - з наступного дня за днем фактичного розрахунку, проте до суду з цим позовом позивач звернувся лише 03.12.2020 року (згідно поштового штемпелю на конверті) (а.с. 18), тобто більш як через місяць після отримання належних останньому коштів в рахунок компенсації за час затримки розрахунку при звільненні.

Зважаючи на обставини цієї справи у співвідношенні з правовим регулюванням спірних відносин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність залишення позову без розгляду, а також зауважує що позивачем не наведено обставин, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі позивача, обставин, які б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду у цій категорії спорів. Листування з відповідачем перебіг вказаного строку не зупиняє та не заважає одночасному зверненню до суду з позовом.

Слід зазначити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Отже, позивач звернувся до адміністративного суду з пропуском встановленого процесуальним законом місячного строку.

З урахуванням викладеного, зважаючи на обставини цієї справи у співвідношенні з правовим регулюванням спірних відносин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції прийняте рішення з порушенням норм процесуального права та про наявність підстав для залишення позову без розгляду.

Таким чином, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, то у відповідності до ч.1 ст.319 КАС України наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції та залишення позову без розгляду.

Керуючись ст.240, ст.311, п.3 ч.1 ст.315, 319, ст.ст.322, 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі № 160/16406/20 - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовну заяву ОСОБА_1 - залишити без розгляду.
Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках та в строки, визначені статтями 328,329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.П. Баранник

суддя Н.І. Малиш

суддя А.А. Щербак