Справа № 640/21265/20
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2021-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2021 року (справу розглянуто в порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Солонька Миколи Миколайовича про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову від 05.09.2018, винесену приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Солонько Миколою Миколайовичем в межах виконавчого провадження №57153072, якою з ОСОБА_1 стягнуто основну винагороду в сумі 150 404,17 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідач в межах виконавчого провадження не здійснив будь-яких виконавчих дій щодо списання належних боржнику коштів чи реалізації арештованого майна, будь-які кошти на рахунок стягувача не зараховував, будь-яке майно стягувачеві не передавав, тобто, фактично не стягнені у примусовому порядку суми, зазначені у виконавчому листі.

Також, на думку апелянта, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції безпідставно не застосовано до спірних правовідносин положення частин першої та другої статті 27 Закону № 1404-VIII (у редакції, чинній до 28 серпня 2018 року).

Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 04.07.2017 у справі №754/653116-ц: стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Преміум» суму заборгованості за кредитним договором №8/КЛ/13 від 26.04.2013 в розмірі 1.507.061,26 грн. та судовий збір в розмірі 24.555,92 грн.

З метою примусового виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва видано виконавчий лист від 22.08.2018 №754/6531/16-ц.

Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Солоньком М.М. на підставі виконавчого листа Деснянського районного суду міста Києва від 22.08.2018 №754/6531/16-ц прийнято постанову від 05.09.2018 про відкриття виконавчого провадження №57153072, зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження.

Приватним виконавцем 05.09.2018 прийнято постанову про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 150.404,17 грн. та постанову про арешт майна боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця 1.654.445,93 грн.

12.09.2018 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Солоньком М.М. прийнято постанову про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні №57153072, 21.09.2018 - постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника та про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні, 24.09.2018 направлено сторонам виконавчого провадження повідомлення про визначення вартості майна боржника №931 та висновок про вартість майна боржника від 24.09.2018.

Приватним виконавцем направлено до ДП «Сетам» заявку на реалізацію арештованого майна від 04.10.2018 №965.

16.11.2018 приватним виконавцем прийнято постанову про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №57153072 на підставі пункту 3 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження».

Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Солоньком М.М. прийнято постанову від 26.06.2019 про поновлення вчинення виконавчих дій.

04.10.2019 Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Преміум» приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Солоньку М.М. подано заяву про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Солоньком М.М. 04.10.2019 прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу якою встановлено, що в ході примусового виконання рішення, боржником сплачено напряму на користь стягувача борг у розмірі 989.000,00 грн., залишок боргу за виконавчим документом складає 515.041,76грн.

Вважаючи постанову про стягнення з боржника основної винагороди протиправною, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовив та зазначив, що станом на час відкриття виконавчого провадження та оскаржуваної постанови від 05.09.2018 частина друга статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» не визначала розмір виконавчого збору (основної винагороди) від суми фактичного стягнення.

З огляду на встановлені обставини, наведене правове регулювання та практику Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог щодо визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Солонько М.М. від 05.09.2018 у виконавчому провадженні 57153072 про стягнення з боржника основної винагороди в розмірі 150.404,17 грн., оскільки винагорода в оскаржуваній постанові відповідає вимогам частини другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). За виконавчими документами про стягнення аліментів за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців, державний виконавець нараховує виконавчий збір із заборгованості зі сплати аліментів. У подальшому державний виконавець зобов`язаний нараховувати виконавчий збір щомісяця у розмірі, визначеному частиною другою цієї статті, залежно від розміру простроченого щомісячного аліментного платежу. Постанова про стягнення виконавчого збору за виконавчими документами про стягнення аліментів виноситься державним виконавцем після погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі або у разі повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження на підставі розрахунку про його нарахування. Стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Згідно з частиною третьою статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Частиною третьою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції, Законом України від 03.07.2018 № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності 28.08.2018, у частині другій статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».

Тобто, редакція частини другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, діяла до 28.08.2018.

Поряд з цим, після 28.08.2018 розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми, яка підлягає стягненню.

Так, як встановлено судом першої інстанції, що постанова про відкриття виконавчого провадження № 57153072 з виконання виконавчого листа від 22.08.2018 №754/6531/16-ц, виданого Деснянським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Преміум» суму заборгованості за кредитним договором №8/КЛ/13 від 26.04.2013 в розмірі 1.507.061,26 грн. та судовий збір в розмірі 24.555,92 грн прийнята 05.09.2018.

Того ж дня, приватним виконавцем 05.09.2018 прийнято постанову про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 150.404,17 грн.

Отже, на момент виникнення спірних правовідносин норми статті 27 Закону № 1404-VІІІ передбачали, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Так, частина друга статті 27 Закону № 1404-VIII щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом діяла лише до 28 серпня 2018 року, а після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми яка підлягає стягненню.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість тверджень позивача про те, що виконавчий збір розраховується виходячи з фактично стягнутої або повернутої суми, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин норми статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачали, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02 червня 2021 року № 1604481/20, від 31 травня 2021 року у справі № 160/7321/19.

Частиною першою статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Від наведених вище правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах палата, об`єднана палата або Велика Палата Верховного Суду у відповідності до статті 346 КАС не відступала, а тому підстав для їх неврахування при вирішенні даного спору немає.

При цьому, відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, які були викладені у постанові від 30.01.2019 року по справі № 755/10947/17, під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію.

У контексті спірних правовідносин слід також звернути увагу, що Верховний Суд у постанові від 04 серпня 2020 року у справі № 200/13920/19-а зазначив, що законодавець пов`язав можливість отримання виконавцем виконавчого збору (основної винагороди) не виключно з вчиненням ним певних виконавчих дій протягом усього часу тривання виконавчого провадження яке призвело до фізичного стягнення коштів на користь стягувача з боржника. Сума основної винагороди у розмірі 10 відсотків визначається та стягується виходячи з сум коштів, що підлягають примусовому стягненню за виконавчим документом, і це не залежить від вчинених виконавчих дій після відкриття виконавчого провадження. Визначення розміру винагороди пов`язане з фактом початку примусового виконання за виконавчим документом.

У свою чергу у Законі № 1400-VIII початок примусового виконання рішення визначається статтею 26, відповідно до частини першої якої виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника.

За змістом цієї норми передбачено, що початок примусового виконання рішення починається з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Колегія суддів вважає необгрунтованим посилання апелянта на необхідність застосування до спірних правовідносин правових висновків викладених у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 640/8425/19, з огляду на те, що суд касаційної інстанції керувався правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі 2540/3203/18, предметом спору у якій була постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору, яка винесена 03 серпня 2018 року, тобто до набуття чинності зазначеними вище змінами у частині другій статті 27 Закону № 1404-VIII.

Тобто, правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі 2540/3203/18 в межах спірних правовідносинах не є релевантними.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо правомірності прийняття постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Солонько М.М. від 05.09.2018 у виконавчому провадженні 57153072 про стягнення з боржника основної винагороди в розмірі 150.404,17 грн.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Солонька Миколи Миколайовича про визнання протиправною та скасування постанови.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

Н.В. Безименна