Справа № 160/13469/21
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2021-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА
09 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Сурсько-Литовської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, у якій просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Сурсько-Литовської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області № 496-8Д/ІІІ від 14.07.2021 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства», яким відмовлено ОСОБА_1 в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею до 2,0000 га, відповідно наданих графічних матеріалів, на території Сурсько-Литовської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, у зв`язку з тим, що запрошувана земельна ділянка віднесена до нерозподільних земельних часток (паїв).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.08.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
Разом з позовною заявою позивачем подано до суду заяву по забезпечення позову, в якій остання просить вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони Сурсько-Литовській сільській раді Дніпровського району Дніпропетровської області, її виконавчим органам та посадовим особам вчиняти будь-які дії та приймати будь-які рішення щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства на території Сурсько-Литовської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області до винесення Дніпропетровським окружним адміністративним судом рішення за позовом.
В обґрунтування заяви про забезпечення позову заявником зазначено, що 27 серпня 2021 року відбудеться чергова сесія Сурсько-Литовською сільською радою Дніпровського району Дніпропетровської області, на якій будуть розглядатися питання щодо надання дозволів на відведення земельних ділянок, в тому числі і земельна ділянка, на яку позивач отримала рішення про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо її відведення. На думку позивача, є реальні підстави вважати, що на наступній сесії Сурсько-Литовською сільською радою Дніпровського району Дніпропетровської області буде надано дозвіл іншій особі, що позбавить позивача в майбутньому отримати зазначену земельну ділянку, а також є загроза невиконання можливого рішення суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 154 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.
Положеннями ч. 1 ст. 150 КАС України визначено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Згідно з ч. 2 ст. 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Аналіз наведених вище норм права дозволяє зробити висновок, що забезпечення адміністративного позову - це вжиття адміністративним судом, в провадженні якого знаходиться справа або до якого буде подано адміністративний позов, певних процесуально-правових заходів щодо охорони прав, свобод та інтересів позивача, які б гарантували виконання рішення суду, у разі задоволення позову.
Для задоволення судом заяви про забезпечення адміністративного позову заявник має обґрунтувати необхідність задоволення такої заяви належними та допустимими доказами та довести, що незадоволення заяви призведе хоча б до одного із наслідків, передбачених ч. 2 ст. 150 КАС України.
При цьому, суд звертає увагу, що, у даному випадку, така обов`язкова умова для забезпечення адміністративного позову, як «наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення», може бути виявлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості і достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності жодної з обставин, передбачених ч.2 ст.150 КАС України, за наявності яких суд може вжити заходи забезпечення позову.
Водночас, суд звертає увагу на те, що частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому, завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.
Сурсько-Литовська сільська рада Дніпровського району Дніпропетровської області у спірних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень, який законами України наділений повноваженнями вирішувати питання приймання будь-яких рішень з розпорядження земельними ділянками відповідно до закону. Вказані повноваження є дискреційними.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково, вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.
Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
З огляду на вищевикладене, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.
В той же час, судове рішення має забезпечувати можливість відновлення порушеного права позивача.
У відповідності до ч.2 ст.76 КАС України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч.2 ст.74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (ч.1 ст.77 КАС України).
Згідно з п.17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №2 від 06 березня 2008 року «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Посилання позивача на те, що судовий розгляд займає певний проміжок часу і існує реальний ризик, що під час розгляду справи відповідачем буде прийнято рішення про затвердження технічної документації із землеустрою та передачі іншій особі у приватну власність спірної земельної ділянки, по якій позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо її відведення, ґрунтується лише на припущеннях позивача та не підтверджується жодними доказами.
Відповідно до приписів чинного законодавства, у випадку звернення сторони з вимогою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення із такою вимогою. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Відповідно до заяви про забезпечення позову, остання обґрунтована тим, що в разі не вжиття заходів забезпечення позову, шляхом заборони Сурсько-Литовській сільській раді Дніпровського району Дніпропетровської області, її виконавчим органам та посадовим особам вчиняти будь-які дії та приймати будь-які рішення щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства на території Сурсько-Литовської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області до вирішення справи по суті та набрання рішенням законної сили, в подальшому унеможливить захист і поновлення порушених прав та законних інтересів позивача у разі ухвалення рішення суду на його користь.
При цьому, позивачем не було наведено достатніх підстав, які б унеможливили захист його прав, свобод та інтересів без вжиття відповідних заходів, не надано належних доказів щодо існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
Отже, судом не встановлено очевидних ознак небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі.
Із заяви про забезпечення позову судом встановлено, що наведені позивачем аргументи фактично зводяться до твердження про протиправність оскаржуваного рішення.
В контексті даної спірної ситуації суд вказує, що відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:
- звернення громадянина з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;
- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;
- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадянина проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;
- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;
- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Тобто, отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є одним з початкових етапів визначеної законом процедури набуття права на земельну ділянку.
Водночас, виходячи з приписів статей 116,118 Земельного кодексу України, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою не означає позитивного рішення про відведення земельної ділянки.
Аналогічна правова позиція висловлена у багатьох рішеннях Верховного Суду, зокрема у постанові 27.02.2018 в справі № 545/808/17, постанові від 26.02.2019 в справі № 826/5737/16 та постанові від 17.04.2019 в справі № 461/8315/17.
Отже, той факт, що заявник звернувся до Сурсько-Литовській сільській раді Дніпровського району Дніпропетровської області з клопотанням про надання йому дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сам по собі не вказує на наявність у нього переважного права на дану земельну ділянку та жодним чином не свідчить про існування певних обтяжень щодо неї.
У той же час, вивчивши матеріали поданої заяви, суд вважає, що встановлення Сурсько-Литовській сільській раді Дніпровського району Дніпропетровської області заборонити вчиняти дії щодо передачі у власність бажаної позивачем земельної ділянки, буде неспівмірним із позовними вимогами заявника та може зумовити ситуацію, при якій порушуватимуться права та інтереси ширшого кола осіб, що не співвідноситься з правом (інтересом), про захист яких просить заявник, та буде формою втручання у дискреційні повноваження органу державної влади.
Інші підстави для вжиття заходів забезпечення, окрім наведеної вище, позивачем не вказано і судом не встановлено.
Здійснивши оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, суд вважає, що заявником не доведено, що у разі не забезпечення позову - це істотно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду, або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
Заборона ж Сурсько-Литовській сільській раді Дніпровського району Дніпропетровської області приймати будь-які рішення з розпорядження бажаної позивачем земельної ділянки, на думку суду, є втручанням в дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування стосовно розпорядження земельними ділянками і виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
З урахуванням вищенаведеного, суд робить висновок, що подане клопотання про забезпечення позову є необґрунтованим та підстави для задоволення клопотання про забезпечення позову відсутні.
Керуючись статтями 150-154, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук