Справа № 120/2906/19-а
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2021-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

05 серпня 2021 р. Справа № 120/2906/19-а
Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Альчук М.П., розглянувши матеріали справи ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування рішення,-
В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду знаходиться адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування рішення.
Рішенням від 18.10.2019 року, яке набрало законної сили згідно постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено: визнано протиправною та скасовано відмову у затверджені висновку від 07.08.2019 року про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги згідно Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою КМУ від 21.10.2015 року № 850, а також зобов`язано МВС України затвердити висновок про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги згідно Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 у зв`язку із встановленням інвалідності III групи внаслідок травми, отриманої при виконанні службових обов`язків в період проходження служби в ОВС.

В подальшому позивач звернувся в суд із завою в порядку статті 383 КАС України, відповідно до якої просить:

- визнати протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо неналежного виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18.10.2019 року у справі № 120/2906/19-а, які полягають у відмові у затверджені висновку про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції відповідно до Порядку № 850 з урахуванням висновків суду;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України усунути причини і умови, які сприяли неналежному виконанню рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18.10.2019 року у справі № 120/2906 19-а;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України, на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18.10.2019 року у справі № 120/2906/19-а прийняти рішення по матеріалах про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою КМУ від 21.10.2015 року № 850, з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні від 18.10.2019 року у справі № 120/2906/19-а, шляхом погодження та затвердження висновку про призначення та виплату грошової допомоги ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи подану заяву, позивач зазначає, що на виконання рішення суду від 18.10.2019 року у справі № 120/2906/19-а головне управління МВС України у Вінницькій області подало до МВС України висновок про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , відповідно до якого начальник відділу МОПСВ ДФОП МВС України Немченко Н.В. вказаний висновок не погодив, а директор ДФОП МВС України С. Шевмін 15.07.2020 року відмовив в затвердженні такого висновку. Однак у висновку не вказані причини, що слугували підставою для відмови у затвердженні висновку про призначення та виплату позивачу одноразової грошової допомоги, на виконання зазначеного рішення суду.

Крім того, зауважує, що у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в межах виконавчого провадження ВП № 63465239, знаходився на виконанні виконавчий лист № 120/2906/19 від 12.08.2020 року, виданий судом на виконання рішення суду від 18.10.2019 року у даній справі.

Однак, позивачем отримано постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 63465239 від 09.12.2020 року. Підставою закриття виконавчого провадження вказано те, що відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України отримано лист Міністерства внутрішніх справ України від 27.11.2020 року №12/6-2664 з копіями підтверджуючих документів щодо повного та фактичного виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18.10.2019 року у справі № 120/2906/19, а саме висновком від 15.07.2020 року про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги.

При цьому, як дізнався позивач, висновок від 15.07.2020 року є не погодженим та ОСОБА_1 відмовлено у затвердженні такого висновку. Таким чином, вважає дії Міністерства внутрішніх справ України протиправними та таким, що суперечить рішенню суду.

Відповідно до частини 5 статті 383 КАС України розгляд заяви здійснюється судом в порядку письмового провадження.

Визначаючись щодо наданої заяви, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 383 КАС України визначено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Правові норми статті 383 КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є невиконання судового рішення, яке стало наслідком протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, на якого покладений обов`язок щодо його виконання.

Правовий інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого унормований у тому числі і приписами статті 383 КАС України, підлягає застосуванню виключно у разі наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду, що порушує права та законні інтереси позивача, в свою чергу, що має бути підтверджено відповідними доказами.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 5.02.2020 року у справі № 640/10843/19, від 28.04.2020 у справі № 611/26/17.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

Згідно з частиною 2 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013, у Рішенні від 26.06.2013 року, звернув увагу, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012).

За приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду, як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" вказав, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції", пункт 68).

В рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року Європейський Суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).

У справі "Сорінг проти Об`єднаного Королівства" від 07.07.1989 року Європейський суд визначив, що на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Відтак, Міністерство внутрішніх справ України зобов`язане виконати судове рішення, яке набрало законної сили, в межах покладених на нього цим рішенням зобов`язань.

Разом з тим, з наявних в матеріалах справи висновку Міністерства внутрішніх справ України від 15.07.2020 року та постанови про закриття виконавчого провадження від 09.12.2020 року, судом встановлено, що відповідач на виконання вказаного рішення суду відмовив у затвердженні висновку про призначення та виплату одноразової грошової допомоги позивачу.

Викладене, в свою чергу, свідчить про протиправність дій відповідача, оскільки такі суперечать рішенню суду.

У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню, шляхом визнання протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України.

Частиною 6 статті 383 КАС України встановлено, що за наявності підстав для задоволення заяви про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених рішенням суду, суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Відповідно до статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.

З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.

Таким чином, окрема ухвала є формою реагування суду на порушення норм права, причини та умови, що спричинили (зумовили) ці порушення, з метою їх усунення та запобігання таким порушенням у майбутньому.

Враховуючи, що Міністерство внутрішніх справ вперто ігнорує вимоги судів та на стадії виконання рішень судів першої та апеляційної інстанцій, відмовляє ОСОБА_1 у затвердженні висновку про призначення та виплату йому грошової допомоги суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для постановлення окремої ухвали.

Відтак, суд вважає за необхідне зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України у 30-ти денний строк з моменту отримання цієї ухвали усунути причини і умови, які сприяли невиконанню рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18.10.2019 року у справі № 120/2906 19-а.

Керуючись ст.ст. 243, 248, 249, 383, 256 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо невиконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18.10.2019 року у справі № 120/2906/ 19-а, які полягають у відмові у затверджені висновку про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги.

Винести окрему ухвалу на ім`я Міністра внутрішніх справ України щодо недотримання Міністерством внутрішніх справ України вимог чинного законодавства України для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Про вжиті заходи повідомити Вінницький окружний адміністративний суд у місячний термін з дня отримання ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Альчук Максим Петрович