Справа № 520/7020/21
Суддя: Бідонько А.В.
Дата ухвалення: 2021-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 серпня 2021 р. справа № 520/7020/21
Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Бідонька А.В.

при секретарі судового засідання - Ліпчанській Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:

- Визнати противоправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 . яка полягає у невиплаті повного розміру грошової компенсації вартості за не отримане речове майно ОСОБА_2 за період з 29.04.2016 по 03.11.2020 року.

- Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити новий перерахунок грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, з включенням до нього не врахованого до виплати речового майна, за нормою №4 наказу Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232. за період з 29.04.2016 по 03.11.2020 року:

- Нарахувати та виплатити грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно, за новою довідкою про вартість речового майна, з врахуванням раніше виплачених сум.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що військова частина НОМЕР_1 при нарахуванні грошової компенсації вартості за не отримане речове майно не було враховано майно повсякденної форми одягу військовослужбовців за нормою №4 наказу Міністерства оборони України від 29.04.2016 року №232 "Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту". Вважаючи зазначену бездіяльність протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 24.04.2021 року відкрито спрощене провадження у справі за вищевказаним позовом відповідно до ст. 263 КАС України.

Представником відповідача 02.06.2021 року через канцелярію суду було надано відзив, в якому зазначено, що порядок виплати грошової компенсації позивачу здійснювався відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016року 178 "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно " (далі - Постанова). У даних спірних правовідносинах було враховану п.5 Постанови з прив`язкою до п.3 вказаної Постанови, а також момент виникнення права на отримання майна, норму належності, термін експлуатації, ціна на час набуття права, кількість предметів належних до видачі та термін, який минув з останнього моменту отримання предметів речового майна. Відповідач вважає, що діяв при нарахуванні грошової компенсації позивачу лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивачу у повному обсязі.

Ухвалою суд від 16.06.2021 було витребувано у Військової частини НОМЕР_1 копії укладених контрактів про проходження військової служби з ОСОБА_1 за період з 2016 року по 2020 рік.

Представником відповідача на виконання зазначеної ухвали суд не було надано копії укладених контрактів про проходження військової служби з ОСОБА_1 за період з 2016 року по 2020 рік.

Проте, через канцелярію суду позивачем 30.07.2021 була подана копія контракту про проходження ОСОБА_1 військової служби у Збройних Силах України.

У судове засідання, призначене на 04.08.2021, позивач та представник відповідача не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Через канцелярію суду жодних клопотань щодо відкладення розгляду справи через поважні причини подано сторонами не було, тому суд ухвалив продовжити розгляд справи без їх участі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

З наявних матеріалів справи судом встановлено, що позивач проходив військову службу за контрактом в Збройних силах України, є учасником бойових дій.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 20.10.2020 288, позивача було звільнено у запас за статтею 26 частиною 1 пункту "б" (за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про не придатність до військової служби з виключенням з військового обліку) Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Із списків частини позивач виключений з 03.11.2020 р. наказом командира в/ч НОМЕР_1 230 від 03.11.2020 р., що підтверджується копією наказу, яка наявна у матеріалах справи.

У позовній заяві позивач вказує, що 01.02.2021 року направив рекомендованим листом на адресу відповідача заяву в якій просив, зокрема, здійснити новий перерахунок грошової компенсації вартості за не отримане речове майно та скласти нову довідку про вартість речового майна, з врахуванням приміток №9, 10 норми №1 наказу Міністерства оборони України від 29.04.2016 року №232 та включення не врахованого до виплати речового майна за нормою № 4 наказу Міністерства оборони України від 29.04.2016 року №232 станом на день звільнення з військової служби.

Зазначає, що відповідач у визначені законодавством строки не надав відповідь на зазначену заяву.

Також, судом встановлено, що 26.02.2021 року позивачу на картковий рахунок була виплачена грошова компенсація вартості за не отримане речове майно в сумі 78 811,87 грн.

Позивач, вважає, що військова частина НОМЕР_1 при нарахуванні грошової компенсації вартості за не отримане речове майно протиправно не було враховано майно повсякденної форми одягу військовослужбовців за нормою №4 наказу Міністерства оборони України від 29.04.2016 року №232 "Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

По суті спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Стаття 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачає, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

У відповідності до статті стаття 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава гарантує продовольче, речове та інше забезпечення військовослужбовців.

Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016року №178 "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно " (далі - Постанова)

Відповідно до п.3-5 постанови KM України від 16.03.2016 року №178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі, зокрема, звільнення з військової служби.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року.

В позовній заяві позивач вказує, що 01.02.2021 року направив рекомендованим листом на адресу відповідача заяву в якій просив, зокрема, здійснити новий перерахунок грошової компенсації вартості за не отримане речове майно та скласти нову довідку про вартість речового майна, з врахуванням приміток №9, 10 норми №1 наказу Міністерства оборони України від 29.04.2016 року №232 та включення не врахованого до виплати речового майна за нормою № 4 наказу Міністерства оборони України від 29.04.2016 року №232 станом на день звільнення з військової служби, на підтвердження чого надає копію чеку АТ "Укрпошта" та роздруківку із офіційного сайту АТ "Укрпошта" щодо руху поштового відправлення.

Проте, суд зазначає, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, що ним 02.02.2021 року рекомендованим листом було направлено саме заяву від 01.02.2021 року, в якій просив здійснити новий перерахунок грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, зокрема не було надано опис вкладення до поштового відправлення, а відповідачем в свою чергу було відмовлено у проведенні зазначеного перерахунку.

Крім того, суд зазначає, що ані позивачем ані представником відповідача не було надано до суду відповідь Військової частини НОМЕР_1 , якою позивачу було відмовлено у здійсненні нового перерахунку грошової компенсації вартості за не отримане речове майно.

Суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Конституція України, таким чином, надає громадянам право безпосередньо звертатися до суду із скаргою на рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Суд вважає за необхідне підкреслити, що гарантоване ст. 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право конкретизоване у законах України.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року 18-рп/2004 щодо порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття охоронюваний законом інтерес. Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття охоронюваний законом інтерес означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Конституційний Суд України у рішенні 19-рп/2011 від 14.12.2011, зокрема, зазначив: Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Тобто, Конституційний Суд України визначив залежність виникнення права особи на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституції України, виключно із існуванням порушення, створенням перешкод для реалізації конкретних прав і свобод такої особи. Наведене підтверджується також положеннями частин третьої-п`ятої статті 55 Конституції України, у яких чітко вказано про захист своїх прав і свобод.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізує владні управлінські функції стосовно заявника. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 18.06.2018 у справі 800/587/17.

Також, Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 по справі 522/3665/17 (провадження К/9901/38991/18) констатував, що з огляду на вимоги статтей 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень. Також, Верховний Суд встановив, що в контексті завдань адміністративного судочинства (статті 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду.

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутня відмова Військової частини НОМЕР_1 щодо здійснення нового перерахунку грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, суд приходить до висновку, що військовою частиною не було порушено прав позивача, а оскільки відповідно до ст. 6 КАС України захисту підлягають лише порушені права, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. ст. 2, 6-11, 14, 77, 122, 139, 243-246, 250, 255, 264, 295, 297 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову етрова ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 09 серпня 2021 року.

Суддя Бідонько А.В