Справа № 640/6029/20
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2021-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

10 серпня 2021 року справа №640/6029/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомГромадянина Російської Федерації ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 )
доДержавної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач, ДМС України)
третя особаЦентральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі по тексту - третя особа)
про1) визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 21 грудня 2019 року №448-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з адміністративним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва, зазначаючи про протиправність оскаржуваного рішення, оскільки відповідач та третя особа не врахували актуальну ситуацію в країні походження враховуючи, що така інформація міститься у загальнодоступних джерелах. У зв`язку з тим, що позивач приймав активну участь у антифашистському русі, який є опозиційним до політики діючої влади, має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичні погляди в країні походження - Російській Федерації. Також зазначає, що був членом соціально-спортивного клубу «Левша», яка реалізовувала антифашистські ініціативи, Військово-спортивного клубу «Партизан 67», антифашистської спортивної ініціативи «Сила волі» та покинув країну походження через переслідування співробітниками Федеральної служби безпеки, які полягали в стеженні, зовнішньому спостереженні, зборів даних в процесі допитів, опитувань і тортур над його друзями, незаконному проникненні в транспортний засіб, у зв`язку з тим, що на думку правоохоронних органів, позивач є потенційним фігурантом справи «Мережа»; відповідач не виконав покладеного на нього обов`язку щодо всебічного та повного дослідження обставин, які мають значення для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою від 31 березня 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження в адміністративній справі №640/6029/20 та призначив підготовче засідання.

Ухвалою від 15 червня 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва закрив підготовче провадження та призначив справу №640/6029/20 до судового розгляду по суті.

Ухвалою від 06 серпня 2021 року Окружний адміністративний суд міста Києва поновив ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду з позовом до ДМС про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Відповідач подав до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначив про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних повноважень, з урахуванням того, що позивач не довів, що перебування в країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, зокрема, не довів своєї причетності до справи «Мережа»; під час вивчення матеріалів справи встановлено, що позивач свідомо відмовляється від проходження строкової військової служби; посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в Російській Федерації не може слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу загрожуватиме індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання; у справі не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між наявністю певних порушень прав людини в Російській Федерації та особистою загрозою для життя та здоров`я позивача.

Третя особа письмового заперечення проти позову та пояснень до суду не надала.

Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій не погоджується з доводами відповідача.

В судовому засіданні 02 вересня 2019 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача та третьої особи проти позову заперечив повністю; на підставі частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Дослідивши наявні у справі докази, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив такі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи.

24 липня 2018 року позивач звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Київській області із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи ОСОБА_1 №2018KV0152 Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26 листопада 2019 року.

Згідно із зазначеним висновком відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У висновку зазначено про відсутність у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також через не встановлення фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортури, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

21 грудня 2019 року ДМС України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №448-19, яким відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», пункту 6.5. розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захист і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07 вересня 2011 року №649, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

Рішення від 21 грудня 2019 року №448-19 мотивовано тим, що на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» відсутні.

02 січня 2020 року позивачу направлено повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №3 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Приписами статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з пунктом 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Разом з тим, необхідно враховувати, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на те, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися, зокрема із публікацій у засобах масової інформації.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини третьої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Окрім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Згідно з особовою справою позивача №2018KV0152, ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Ташкент (Узбекистан), за національністю - росіянин, за віросповіданням - атеїст, освіта незакінчена вища, сімейний стан - цивільний шлюб, має громадянство Російської Федерації.

До України позивач прибув легально 04 лютого 2018 року автомобілем через Білорусь (м. Мінськ, м. Брест).

У заяві-анкеті від 24 липня 2018 року №152 позивач зазначав, що він не може повернутися до країни свого походження - Російської Федерації, через переслідування співробітниками ФСБ за його політичні антифашистські погляди та соціально-політичну діяльність, які полягали в стеженні, зовнішньому спостереженні зборі даних в процесі допитів, опитувань і тортур над його друзями, незаконному проникненні в транспортний засіб.

Із позивачем проведено співбесіди, за результатами яких складено протоколи від 02 серпня 2018 року, від 15 березня 2019 року та від 02 квітня 2019 року справа №2018KV0152.

Під час співбесід позивач, зокрема, повідомив, що погрози з боку співробітників ФСБ пов`язані з його діяльністю, а саме: - зоозахисна діяльність (з 2010-2016 роки) - протестні акції проти носіння виробів з хутра, насилля з тваринами в цирку, масового винищення тварин під час проведення спортивних заходів; - екологічна діяльність (2010-2018 роки) - масові акції по очищенню водоймищ тощо; - антифашистська діяльність (2010-2018 роки) акції жертв неонацизму (агітаційні акції, листівки, агітаційні банера, підтримка політичних в`язнів; - просвітницька діяльність - лекції пов`язані з дискримінацією людей по національним, расовим і етнічним ознакам. Також зазначив, що з 2015 року є членом Громадської Всеросійської Організації «Свідомих відмовників від служби в армії», яка створена на базі ВГО «Солдатських матерів Санкт-Петербурга»; з 2017 року є членом соціально-спортивного клубу «Лівша» (брав активну участь в протестах та акціях на підтримку стадіону «Кіровець»); з 2013 року є членом неформальної організації «прямая помощь Тула», до діяльності якої належала підтримка політичних в`язнів, у тому числі, ОСОБА_6, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7; був засновником та членом військово-спортивного клубу «Партизан 67» та членом антифашистських організацій «Сила волі» та «Никто не крепость». Протягом 2012-2017 років неодноразово затримувався правоохоронними органами з різних підстав.

Також, з протоколу співбесід вбачається, що позивач надав відповіді на запитання відповідача, разом з відповідями позивач надав докази на підтвердження своїх доводів (роздруківки з видань, фото, листи, копії документів).

На підтвердження несприятливої ситуації в країні походження позивач в адміністративному позові посилався також на матеріали із загальнодоступних засобів масової інформації: Радіо Вільна Європа/Радіо Свобода: щонайменше 80 людей затримано на московському турнірі вшанування пам`яті активіста «Ліва крила», 18 листопада 2019 року, 18 листопада 2019 року; Свобода у світі 2019: проти опозиційних політиків часто фабрикують кримінальні справи та піддають іншим формам адміністративного переслідування; ОСОБА_5 : насильницькі зникнення російських активістів, повідомлення про тортури під вартою 01 лютого 2018 року.

Отже, як вбачається з відкритих джерел інформації, зокрема публікацій міжнародних неурядових організацій щодо країни походження позивача, Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку, що існують загальновизнані обставини, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Російської Федерації, та позивач не може повернутися до країни своєї громадянської належності через суб`єктивні на об`єктивні причини.

Як уже зазначалося вище висновок третьої особи від 26 листопада 2019 року про відмову у визнанні особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовано тим, що позивач не довів переслідувань його з боку влади Російської Федерації та відсутність підстав вважати існування загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання стати жертвою переслідувань.

У свою чергу, позивач в обгрунтування позовних вимог надав в матеріали справи такі докази: фотокопії та відеозаписи, що підтверджують участь позивача в акціях різної спрямованості, у тому числі, в Першотравневій ході, яка проходила в Москві в 2013, 2014 роках, в антифашистській ході, мітингу проти зносу стадіону «Кіровець» (2014 рік); скріншоти публікацій про заходи у пресі; скріншоти публікацій та листування із соціальної мережі, на підтвердження здійснення антифашистської діяльності; листа Комі регіональної громадської організації «Комісія з прав людини «Меморіал», у якому зазначено, що позивач є потенційним фігурантом у справі «Мережа»; публікацій правозахисних організацій про притягнення до відповідальності, утримання під вартою, катування антифашистів та анархістів в Російській Федерації, зокрема, підозрюваних у «терористичному угрупуванні «Мережа», які визнані політичними в`язнями.

Суд звертає увагу, що відповідно до постанови Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» №1 при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

У справах щодо шукачів притулку Європейський суд неодноразово наголошував на тому, що для дотримання вимог статті 13 у поєднанні зі статтею 3 Держави-учасниці Конвенції повинні гарантувати існування в теорії та на практиці на національному рівні ефективних методів правового захисту для розгляду скарг шукачів притулку про можливе порушення їх прав у разі повернення до країни походження. Суд зазначав, що такий засіб правового захисту повинен забезпечувати ретельний та глибокий аналіз національними органами скарг про обґрунтовані побоювання тортур, жорстокого чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання стосовно шукача притулку в разі його повернення (справа М.С.С. проти Бельгії та Греції, №30696/09, рішення Великої Палати від 21 січня 2011 року; Шамаєв та інші проти Грузії та Росії, №36378/02, рішення від 21 квітня 2005 року; Джабарі проти Туреччини, №40035/98, рішення від 11 липня 2000 року). Так зокрема, у справі Якубов проти Росії (№7265/10, рішення від 8 листопада 2011 року) Суд дійшов висновку, що ігнорування міграційними органами та національними судами заяв заявника щодо ризику бути підданим поводженню, що суперечить статті 3 Конвенції, у разі повернення до країни громадянства, підкріплених, зокрема, відповідними звітами міжнародних організацій, призвело до порушення вимог статті 13 Конвенції у поєднанні зі статтею 3 Конвенції.

Відповідно до вимог частини восьмої статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів орган міграційної служби має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту» передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Однак, жодних доказів звернення відповідача стосовно перевірки вищезазначених суперечностей до Міністерства закордонних справ України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян в матеріалах особової справи позивача не міститься.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Згідно статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Відповідно до частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктом 1 чи пунктом 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктом 1 чи пунктом 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Однак, відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про існування обставин, що передбачені частиною шостою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту».

Таким чином, Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідача від 21 грудня 2019 року №448-19 є протиправним та необґрунтованим, прийнятим без повного вивчення обставин справи та ситуації, що склалась у країні походження позивача, без вчинення необхідних заходів щодо збирання та отримання відносно позивача більш достовірної інформації та не прийняття до уваги позиції міжнародних організацій з приводу біженців міжнародного суспільства, та, як наслідок, підлягає скасуванню, а позовні вимоги позивача задоволенню в повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність прийняття оскаржуваного рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат не здійснюється.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 21 грудня 2019 року №448-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 (адреса реєстрації місця проживання не відома; реєстраційний номер облікової картки платника податків не відомий);

Державна міграційна служба України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 9; ідентифікаційний код 37508470);

Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-а; ідентифікаційний код 42552598).

Суддя В.А. Кузьменко