Справа № 460/1468/21
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/1468/21 пров. № А/857/13586/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Сеника Р.П., Шинкар Т.І.,

за участі секретаря судового засідання Гром І.І.

позивач: не з`явився,

відповідач: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року у справі №460/1468/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправною та скасування постанов,-

суддя в 1-й інстанції - Нор У.М.,

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення - 17.05.2021,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач, апелянт) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду із позовом до Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі - відповідач), в якій просив суд визнати протиправними та скасувати постанову головного державного виконавця Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Павелко Людмили Миколаївни від 20 листопада 2020 року ВП №60775630 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору, яка виведена в окреме провадження ВП 64338640, та постанову про відкриття виконавчого провадження від 02 лютого 2021 року ВП №64338640 про відкриття виконавчого провадження.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20.11.2020 головним державним виконавцем Павелко Л.М. у ВП №60775630 прийнято постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 74816,26 грн. з боржника ОСОБА_1 на користь Рівненського районного ВДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів). Надалі 02.02.2021 головним державним виконавцем Павелко Л.М. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №64338640 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 73197,97 грн. на підставі постанови №60775630, виданої 20.11.2020 Рівненським районним ВДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів). Вважає, що у відповідача відсутні правові підстави для стягнення з нього виконавчого збору в тому розмірі, який визначено в оскаржуваних постановах, оскільки виконавчі дії зі стягнення заборгованості за виконавчими листами фактично не вчинялися. Зазначив, що постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 20.11.2020 у ВП №60775630 не відповідає критеріям правомірності та суперечить правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 11.03.2020 №2540/3203/18. У зв`язку із наведеним просив позов задовольнити повністю.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням представник позивача ОСОБА_1 адвокат Ромашко Л.Г. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким визнати протиправними та скасувати постанову головного державного виконавця Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Павелко Л.М. віл 20.11.2020 ВП №60775630 про стягнення з боржника виконавчого збору, яка виведена в окреме провадження ВП №64338640 та постанову про відкриття виконавчого провадження від 02.02.2021 ВП №64338640.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що при поданні позовної заяви апелянт наголошував на тому, що оскаржувані ним постанови прийняті ДВС з порушенням встановленого порядку та з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, на що суд першої інстанції не звернув уваги та невірно застосував норми матеріального права.

Предметом оскарження у межах цієї справи є дві постанови: постанова про стягнення виконавчого збору від 20.11.2020 ВП №60775630 та постанова про відкриття виконавчого провадження від 02.02.2021 ВП №64338640.

Крім того, за заявою стягувача 29.12.2020 винесено постанову пор повернення виконавчого документа стягувачу. Вказане з позиції апелянта свідчить про те, що між винесенням постанови про закриття виконавчого провадження та відкриттям виконавчого провадження щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору пройшов місяця, а не як передбачено законом не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа.

Додатково зауважено про безпідставність стягнення виконавчого збору, оскільки державним виконавцем не вчинено належних дій щодо стягнення суми заборгованості у виконавчому провадженні, а тому є нелогічним стягнення 10% від суми заборгованості на користь виконавчої служби.

Акцентовано увагу і на неврахуванні судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладені у постановах від 31.05.2021 у справі №640/22392/19, від 22.01.2021 у справі №400/4023/19, які формуються на висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11.03.2020 у справі №2540/3203/18 та зводяться до того, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом (не залежно від редакції ст. 27).

Зокрема при стягненні виконавчого збору без реального стягнення суми боргу з боржника у разі закінчення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Оскільки у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору, відповідна постанова не відповідає вимогам ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» та підлягає скасуванню.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу. Зокрема вказав, що виконавчий збір є коштами, які держава вправі отримати за здійснення примусового виконання рішення суду чи іншого органу чи посадових осіб, в незалежності від кількості вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених Законом.

Крім того, зазначено, що відповідно до приписів ч. 5 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування відповідного рішення чи виконавчої дії, Крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням передбаченої цим Законом.

Також відповідач покликався на те, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією. Яка пов`язана з початком примусового виконання, що узгоджується з позицією Верховного суду, викладеною у постанові від 28.04.2020 у справі №480/3452/19. У постанові Верховного Суду від 04.08.2020 зафіксовано, що виконавчий збір є санкцією і стягується незалежно від вчинення виконавчих дій.

Вважає, що при винесенні оскаржуваних постанов відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та спосіб, що визначені чинним законодавством, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч.4 ст.229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 11.12.2019 головним державним виконавцем Рівненського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Рівненській області Павелко Л.М. прийнято:

1) постанову про відкриття виконавчого провадження №60775630 з примусового виконання виконавчого листа №570/4522/15-ц, виданого 31.05.2016 Рівненським районним судом Рівненської області, про стягнення заборгованості за кредитним договором №1 від 27 червня 2008 року в розмірі 31159,25 доларів США, із яких за кредитом 27 590 доларів США, за відсотками 3 569, 25 доларів США, а також пеню в розмірі 5 000,00 грн. в т.ч. за кредитом 3 000,00 грн. та за відсотками 2000,009 грн.;

2) постанову про відкриття виконавчого провадження №60775247 з примусового виконання виконавчого листа №570/4522/15-ц, виданого 31.05.2016 року Рівненським районним судом Рівненської області, про стягнення судового збору в розмірі 11018,35 грн..

14.05.2020 головним державним виконавцем Рівненського районного ВДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Павелко Л.М. прийнято:

1) постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у ВП №60775630, якою встановлені виконавчі витрати в розмірі 200,00 грн.;

2) постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження ВП №60775247, якою встановлено виконавчі витрати в розмірі 200,00 грн.;

3) постанову про об`єднання ВП №60775247 та №60775630 у зведене ВП №662077926.

20.11.2020 головним державним виконавцем Павелко Л.М. у ВП №60775630 прийнято постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 74816,26 грн. з боржника ОСОБА_1 на користь Рівненського районного ВДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

В цей же день 20.11.2020 головним державним виконавцем Павелко Л.М. у ВП №60775247 прийнято постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 1101,84 грн. з боржника ОСОБА_1 на користь Рівненського районного ВДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

22.12.2020 АТ «УКРСИББАНК» звернулося до Рівненського РВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) із заявами від 16.12.2020 за №1738 та за №1739 про повернення виконавчих документів про солідарне стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором №0 від 27.06. 2008 та судових витрат.

29.12.2020 на підставі заяв за №1738 та №1739 від 16.12.2020, відповідачем прийняті постанови про повернення виконавчих документів стягувачу у виконавчих провадженнях ВП №60775630 та ВП №60775247 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

02.02.2021 головним державним виконавцем Павелко Л.М. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП64338640 щодо виконання постанови про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 73197,97 грн. на підставі постанови №60775630, виданої 20.11.2020 Рівненським районним відділом ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Вважаючи дії відповідача протиправними, а постанови від 20.11.2020 у ВП №60775630 про стягнення виконавчого збору та постанову від 02.02.2021 про відкриття виконавчого провадження ВП №64338640 такими, що підлягають скасуванню, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову у повному обсязі суд першої інстанції вказав, що предметом спору в справі, що розглядається, є постанова про відкриття виконавчого провадження від 02.02.2021 №64338640 з виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 20.11.2020 №60775630.

Підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору є повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто.

При цьому, якщо постанова про стягнення виконавчого збору винесена, однак, виконавчий збір не стягнуто, вона не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ, на підставі якого, державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації.

Як свідчать матеріали справи, постанова про стягнення виконавчого збору №60775630 від 20.11.2020 перебувала на виконанні відповідача в межах виконавчого провадження №60775630, яке в подальшому було завершене у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу за заявою останнього згідно з пунктом 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII. Доказів сплати виконавчого збору в розмірі 73197,97 грн. матеріали виконавчого провадження не містять, учасниками справи суду не надано і у матеріалах цієї адміністративної справи відсутні.

Суд звертає увагу на те, що постанова про відкриття виконавчого провадження є самостійним рішенням суб`єкта владних повноважень, підстави і порядок прийняття якого, як зазначалося судом раніше, врегульовано Законом №1404-VIII. Однак, позивач, оскаржуючи постанови про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчих документів щодо стягнення виконавчого збору жодним чином не обґрунтовує їх протиправності.

При цьому, суд наголошує на тому, що підставою для прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження є виконавчий документ, який у цій справі є постановою про стягнення виконавчого збору ВП №60775630 від 20.11.2020. Ця постанова є чинною, а тому є законним підґрунтям для прийняття на її підставі постанови про відкриття виконавчого провадження з її виконання.

Таким чином, постанова про відкриття виконавчого провадження №64338640 від 02.02.2021 щодо стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 73197,97 грн. прийнята відповідачем у відповідності до вимог Закону № 1404-VIII.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протиправними та скасування постанови про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору від 20.11.2020 у ВП 60775630 та постанови про відкриття виконавчого провадження від 02.02.2021 №64338640 і як наслідок про необґрунтованість позовних вимог позивача, у зв`язку з чим в задоволенні позову відмовлено повністю.

Враховуючи викладені вище висновки суду першої інстанції, колегія суддів з такими не погоджується, вважає їх хибними та зазначає таке.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Першочергово суд апеляційної інстанції вважає за доцільне зауважити, що предметом спору у справі є не лише, як вказує суд першої інстанції, постанова про відкриття виконавчого провадження від 02.02.2021 №64338640 з виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 20.11.2020 №60775630, а й сама постанова про стягнення виконавчого збору від 20.11.2020 №60775630. А встановлення факту правомірності чи неправомірності постанови про стягнення виконавчого збору від 20.11.2020 №60775630 є підставою для формування висновків про правомірність чи неправомірність постанови про відкриття виконавчого провадження від 02.02.2021 №64338640, як похідної.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) визначено, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України від 02.06.2016 №1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Вказаним Законом визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» врегульовано, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

У ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За приписами ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Частиною 5 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Також у частині дев`ятій вказаної статті зазначено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» унормовано, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Частиною п`ятою вказаної статті визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

При цьому, згідно з ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

З матеріалів справи з`ясовано, що спір у цій справі виник у зв`язку з винесенням державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 37 цього Закону (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа).

Так, спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій є Закон України «Про виконавче провадження».

В той же час, наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень, яка розроблена відповідно до Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон), інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України і визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог вказаних законів, та такі, що не можуть їм суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.

Положення ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язують державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.

Вказана правова норма кореспондує приписам норми абзацу 4 п. 8 розділу III Інструкції.

Натомість ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За змістом пункту 21 розділу ІІІ Інструкції у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону № 1404-VІІІ, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 вказаного Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Таким чином, виходячи зі змісту наведеної вище норми Інструкції у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.

Крім цього, п. 20 розділу ІІІ Інструкції визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону №1404-VIII. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що при стягненні виконавчого збору відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 11.03.2020 у справі №2540/3203/18 (провадження № 11-445апп19), Верховного Суду у постанові від 22.01.2021 у справі №400/4023/19, які в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України та ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.

Також, згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18, за своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення. Умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 16.04.2020 у справі № 640/8425/19, від 16.04.2020 у справі №260/1261/18, від 31.05.2021 року у справі №640/22392/19.

Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження вчинення виконавчих дій в рамках відповідного виконавчого провадження у період з дня відкриття виконавчого провадження і до моменту винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що оскільки дії державного виконавця не забезпечили примусове виконання виконавчого документу про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум відповідно до виконавчого листа та не зумовили стягнення у примусовому порядку суми, зазначеної у виконавчому листі, підстави для стягнення виконавчого збору в розмірі 74816,26 грн. не виникли.

Отже постанова від 20.11.2020 ВП №60775630 про стягнення виконавчого збору є протиправною та підлягає скасуванню.

Визнання протиправною і скасування постанови від 20.11.2020 ВП №60775630 про стягнення з боржника виконавчого збору, є безумовною підставою для визнання протиправною і прийнятої на її підставі постанови від 02.02.2021 №64338640 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови від 20.11.2020 ВП №60775630 про стягнення з боржника виконавчого збору.

Отже, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

Інші доводи та аргументи учасників справи не спростовують висновків суду.

При цьому, суд зауважує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування усіх обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення, таке рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про повне задоволення позовних вимог з наведених вище підстав.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 139 КАС України на користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати у виді судового збору, сплаченого як в суді першої, так і апеляційної інстанції за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ст. ст. 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 травня 2020 року у справі № 460/1468/21 скасувати.

Прийняти нову постанову якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправною та скасування постанов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Павелко Людмили Миколаївни від 20 листопада 2020 року ВП №60775630 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Павелко Людмили Миколаївни про відкриття виконавчого провадження від 02 лютого 2021 року ВП №64338640 про відкриття виконавчого провадження.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) судові витрати у виді судового збору в сумі 2270,00 грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Р. П. Сеник
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 10 серпня 2021 року