Справа № 640/13713/21
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2021-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2021 року місто Київ №640/13713/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України
провизнання протиправною та скасування постанови від 23.07.2020 про стягнення виконавчого збору ВП№48314740, визнання протиправною та скасування постанови від 27.07.2020 ВП№62651738,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якій просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення виконавчого збору від 23.07.2020 у виконавчому провадженні №48314740, якою стягнуто з ОСОБА_1 виконавчий збір в розмірі 1 810 177,18 грн.;

- визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відкриття виконавчого провадження від 27.07.2020 у виконавчому провадженні №62651738 щодо примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 23.07.2020 у виконавчому провадженні №48314740.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що оскаржувані постанови є протиправними та підлягають скасуванню, адже суперечать вимогам чинного законодавства. Позивачем наголошено на тому, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10% від фактично стягнутої суми, однак в рамках виконавчого провадження №48314740 відповідач не стягнув у примусовому порядку суму, зазначену у виконавчому листі від 18.06.2015 №2/761/7915 та застосував іншу редакцію Закону України "Про виконавче провадження", яка не була чинною на момент відкритт виконавчого провадження №48314740.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.05.2021 позовну заяву залишено без руху. Позивач у встановлені судом строки усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.06.2021 відкрито провадження в адміністративній справі №640/13713/21 з урахуванням приписів статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України та призначено справу до судового розгляду, запропоновано відповідачеві надати відзив на позовну заяву та зобов`язано останнього надати суду належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження №48314740 та №62651738.

До суду 19.07.2021 на виконання вимог ухвали від 30.06.2021 від відповідача надійшли належним чином завірені копії матеріалів виконавчих проваджень №48314740 та №62651738 та відзив на адміністративний позов у справі №640/13713/21.

Відповідно до поданого до суду відзиву відповідач вважає поовні вимоги безпідставними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки виконавчий збір є обов`язковим до сплати за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

У відповіді на відзив від 23.07.2021 позивач зауважив, що доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву не грунтуються на нормах права, які регулють спірні правовідносини.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.08.2021 у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі №640/13713/21 відмовлено.

Під час судового розгляду справи судом оголошувались перерви та розгляд справи відкладався у відповідності із приписами Кодексу адміністративного судочинства України.

У судовому засіданні 02.08.2021, враховуючи надходження клопотання від представника позивача, суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розгляд справи здійснено із врахуванням особливостей розгляду даної категорії спорів, визначених статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив та відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:

На виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження №48314740 по виконанню виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом міста Києва від 18.06.2015 №2/761/7915.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровцем А.Т. від 31.07.2015 відкрито виконавче провадження №48314740 щодо стягнення із ОСОБА_1 на користь користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором №150/КВ-07 про відкриття відновлювальної мультивалютної кредитної лінії від 11.05.2007 року, яка складається із: суми непогашеного кредиту в розмірі 12 625 000,00 грн; відсотків за користування кредитом в розмірі 4 788 978,08 грн., а також комісії в розмірі 684 139,73 грн, а всього - 18 098 117,81 грн. Стягнути із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судовий збір в розмірі 3654,00 грн.

В подальшому відповідачем були винесені наступні постанови:

- постанова від 31.07.2015 ВП№48314740 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження;

- постанова від 01.02.2018 ВП№39308627 про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження;

- постанова від 23.07.2020 ВП№48314740 про заміну сторони виконавчого провадження;

- постанова від 23.07.2020 ВП№48314740 про виведення виконавчого провадження із зведеного виконавчого провадження;

Разом з тим, у зв`язку з надходженням заяви від стягувача Товариства з обмеженою відповідальністю "Андріївська" про повернення виконавчого документа стягувачу, а саме виконавчого листа від 18.06.2015 №2/761/7915, виданого Шевченківським районним судом міста Києва, про стягнення із ОСОБА_1 на користь користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором №150/КВ-07 про відкриття відновлювальної мультивалютної кредитної лінії від 11.05.2007 року, яка складається із: суми непогашеного кредиту в розмірі 12 625 000,00 грн; відсотків за користування кредитом в розмірі 4 788 978,08 грн., а також комісії в розмірі 684 139,73 грн, а всього - 18 098 117,81 грн та про стягнення із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судового збору в розмірі 3654,00 грн на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової А.М. від 23.07.2020 ВП№48314740 повернуто виконавчий документ стягувачу. Вказаною постановою також припинено чинність арешту майна боржника, накладеного постановою від 31.07.2015 ВП№48314740, а також скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

Відповідно до постанови від 23.07.2020 ВП№48314740 відповідачем стягнуто з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 1 810 177,18 грн.

На підставі постанови від 23.07.2020 ВП№48314740 про стягнення виконавчого збору головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашовою А.М. постановою від 27.07.2020 відкрито виконавче провадження №62651738 з виконання вказаної постанови стосовно стягнення виконавчого збору у розмірі 1 810 177,18 грн.

Позивач в обгрунтування протиправності постанов головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашевої А.М. від 23.07.2020 про стягнення виконавчого збору у розмірі 1 810 177,18 грн ВП№48314740 та від 27.07.2020 №62651738 про відкриття виконавчого провадження зазначив про те, що вони винесені з порушенням Закону України "Про виконавче провадження", оскільки виконавче провадження №48314740 було відкрито 31.07.2015, тобто на момент, коли діяла інша редакція Закону України "Про виконавче провадження" з іншими правилами визначення розміру виконавчого збору.

Таким чином, позивач, вважаючи постанову про стягнення виконавчого збору від 23.07.2020 в рамках виконавчого провадження №48314740 та постанову про відкриття виконавчого провадження від 27.07.2020 №62651738 з виконання постанови про стягнення виконавчого збору протиправними та такими, що порушують його права та інтереси, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Правовідносини щодо примусового виконання рішення суду та інших органів у виконавчому провадженні державними виконавцями врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII), який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону №1404-VIII визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно зі статтею 10 Закону №1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст. 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Суд звертає увагу, що відповідно до частин першої-другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній до 28 серпня 2018 року) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За приписами підпунктів 1-6 частини п`ятої статті 27 цього Закону виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Також частиною дев`ятою вказаної статті передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону України №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

За правилами частини п`ятої вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Приписами статтей 40, 42 наведеного Закону передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Частиною третьою статті 40 цього Закону встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п.п. 1, 3, 4, 6 ч. 1 ст. 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.п. 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого ч. 9 ст. 27 цього Закону), 11, 14 і 15 ч. 1 ст. 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону України №1404-VIII на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких ч. 1 ст. 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Отже, з аналізу вищенаведених норм Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній до 28 серпня 2018 року) слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

З 28 серпня 2018 року частину другу статты 27 Закону України «Про виконавче провадження» змінено, (Законом України №2475-VIII від 03 липня 2018 року) та визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Тобто, з урахуванням редакцій Закону України «Про виконавче провадження», які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась.

Так, у період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив - 10 відсотків фактично стягнутої суми, тоді як, у період після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору складав - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.07.2020 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашовою А.М. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу ВП№48314740 на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з надходженням письмової заяви від стягувача. В цей же день старшим державним виконавцем винесена оскаржувана постанова про стягнення з боржника виконавчого збору, а 27.07.2021 відповідачем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №62651738 з виконання зазначеної постанови.

Положення статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній у період до 28 серпня 2018 року) зменшували відповідальність позивача, як боржника, в порівнянні з нормами ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній з 28 серпня 2018 року), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми що підлягає примусовому стягненню.

Таким чином, з урахуванням того, що зміни внесені Законом №2475-VIII від 03 липня 2018 року погіршили становище боржника, а також те, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, виданим Шевченкіським районним судом міста Києва від 18.06.2015 про стягнення із ОСОБА_1 на користь користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором №150/КВ-07 про відкриття відновлювальної мультивалютної кредитної лінії від 11.05.2007 року, яка складається із: суми непогашеного кредиту в розмірі 12 625 000,00 грн; відсотків за користування кредитом в розмірі 4 788 978,08 грн., а також комісії в розмірі 684 139,73 грн, а всього - 18 098 117,81 грн та про стягнення із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судового збору в розмірі 3654,00 грн, суд вважає, що у відповідача були відсутні правові підстави для стягнення з позивача виконавчого збору.

Суд звертає увагу на те, що за своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

З огляду на наведене, у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а отже, така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Зазначене дає підстави для висновку, що державний виконавець приймаючи спірну постанову не врахував принципу пропорційності, спрямованого на забезпечення у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав мають бути істотними, а засоби їх досягнення обґрунтованими і мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежуються.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі №640/685/19, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №2540/3203/18, який має бути врахований судом при виборі та застосування норм права до спірних правовідносин.

До того ж слід зауважити, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що під час вчинення виконавчих дій щодо виконання виконавчого листа від 18.06.2015 №2/761/7915 було досягнуто результат, спрямований на фактичне погашення визначеної виконавчим документом заборгованості.

Враховуючи викладене, у відповідача були відсутні підстави для відкриття виконавчого провадження №62651738 відповідно до постанови від №27.07.2020, з огляду на що, суд дійшов висновку що оскаржувані постанови не відповідають вимогам статті 27 Закону України "Про виконавче провадження", а тому є протиправними та підлягають скасуванню.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, cуд,-

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення виконавчого збору від 23.07.2020 у виконавчому провадженні №48314740, якою стягнуто з ОСОБА_1 виконавчий збір в розмірі 1 810 177,18 грн.

3. Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відкриття виконавчого провадження від 27.07.2020 у виконавчому провадженні №62651738 щодо примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 23.07.2020 у виконавчому провадженні №48314740.

4. Стягнути з Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 12 258,00 (дванадцять тисяч двісті п`ятдесят вісім гривень).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іщук І.О.