Справа № 500/4249/20
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2021-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 рокуЛьвівСправа № 500/4249/20 пров. № А/857/4772/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.,

за участю секретаря Мельничук Б.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року (ухвалене головуючим суддею Баб`юк П.М. у м. Тернопіль) у справі № 500/4249/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідачів в якому просив

визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області, щодо відмови ОСОБА_1 в нарахуванні пенсії державного службовця згідно довідок про складові заробітної плати, виданих управлінням Держпраці у Тернопільській області № 29/06-17/02-9.1/20 від 06.07.2020 року та № 30/06-17/02-9.1/20 від 06.07.2020;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію державного службовця з 07.07.2020 року з урахуванням довідок про складові заробітної плати, виданих управлінням Держпраці у Тернопільській області № 29/06-17/02-9.1/20 від 06.07.2020 та № 30/06-17/02-9.1/20 від 06.07.2020.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що 07.07.2020 позивач звернувся з заявою до відповідача з вимогою про нарахування пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» з урахуванням довідок про складові заробітної плати, виданих на дату мого звільнення, управлінням Держпраці у Тернопільській області. Однак, рішенням відповідача від 10.07.2020 в нарахуванні пенсії відповідно наданих довідок про складові заробітної плати, виданих управлінням Держпраці у Тернопільській області позивачу відмовлено, аргументуючи відсутністю законодавчо закріпленого механізму перерахунку пенсій призначених згідно Закону України «Про державну службу». На думку позивача, такі дії відповідача порушують його конституційне право на соціальний захист, а тому, звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.01.2021 адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною і скасовано відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 пенсії державного службовця згідно довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця, виданих Управлінням Держпраці у Тернопільській області від 06.07.2020 за № 29/06-17/02-9.1/20 та № 30/06-17/02-9.1/20. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 07.07.2020 пенсію державного службовця згідно довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця, виданих Управлінням Держпраці у Тернопільській області від 06.07.2020 за № 29/06-17/02-9.1/20 та № 30/06-17/02-9.1/20.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач безпідставно не взяв до уваги довідки від 06.07.2020 №29/06-17/02-9.1/20 та від 06.07.2020 №30/06-17/02-9.1/20 при переведенні позивача на пенсію державної служби та проведенні нарахувань.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що в ході реформування системи державного управління 10.12.2015 прийнято новий закон, який регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, - її проходженням та припиненням, - Закон № 889-VIII. У зв`язку з набуттям з 01.05.2016 чинності зазначеним Законом, положення Закону № 3723-ХІІ втратили чинність, в тому числі норми, якими було врегульоване пенсійне забезпечення державних службовців (крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу XI Закону № 889-VIII). Натомість, у статті 90 Закону № 889-VIII закріплено правило, за яким пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону №1058-ІV, стаття 42 якого визначає підстави перерахунку призначених пенсій, підвищення розміру заробітку працюючих державних службовців до яких не віднесено. Тобто, з 01.06.2015 пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 723 не призначаються, а призначені раніше не перераховуються. Враховуючи приписи ст. 90 Закону України «Про державну службу» № 889- VIII від 10.12.2015 та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, з 01.05.2016, відсутні підстави для перерахунку пенсії державним службовцям у зв`язку з підвищенням заробітної плати працюючих державних службовців

Позивач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 з 05.07.2015 перебуває на обліку як пенсіонер в Тернопільському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Тернопільської області, з 05.07.2015 йому призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

06.06.2017 при досягненні 62 річного віку позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», однак отримав відмову у зв`язку із недостатньою кількістю стажу державної служби.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.10.2017 у справі № 607/8712/17 зобов`язано Тернопільське об`єднане Управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити з 06.06.2017 ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу», зарахувавши до стажу державної служби оспорювані періоди роботи.

Зазначена постанова залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2017 та набрала законної сили 07.12.2017.

Однак, з 06.06.2017 пенсія позивачу нараховувалась на загальних підставах в розмірі відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» оскільки, позивач продовжував працювати державним службовцем на посаді начальника відділу нагляду в будівництві, енергетиці, машинобудуванні, котлонагляді та на виробництві і об`єктах підвищеної небезпеки, що підтверджується записом № 46 трудової книжки НОМЕР_1 та індивідуальними відомостями про застраховану особу (аркуші справи 13-14).

06.07.2020 ОСОБА_1 звільнений з зазначеної посади з припиненням державної служби в зв`язку з досягненням 65 річного віку, відповідно до пункту 7 частини першої та частини третьої статті 83 Закону України «Про державну службу», що підтверджується записом № 49 в трудовій книжці НОМЕР_1 позивача (аркуш справи 13).

Позивач 07.07.2020 звернувся з заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про перехід на пенсію державного службовця у зв`язку з звільненням та нарахування пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XII з урахуванням довідок про складові заробітної плати, виданих на дату його звільнення управлінням Держпраці у Тернопільській області № 29/06-17/02-9.1/20 від 06.07.2020 та № 30/06-17/02-9.1/20 від 06.07.2020 (а.с. 19).

Листом відповідача № 1414-1468/М-02/8-1900/20 від 10.07.2020 у нарахуванні пенсії відповідно наданих довідок про складові заробітної плати, виданих управлінням Держпраці у Тернопільській області № 29/06-17/02-9.1/20 від 06.07.2020 та № 30/06-17/02-9.1/20 від 06.07.2020 позивачу відмовлено, аргументуючи відсутністю законодавчо закріпленого механізму перерахунку пенсій призначених згідно із Законом України «Про державну службу».

Позивач вважаючи таку відмову протиправною, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, передбачено Законом України «Про державну службу» № 889- VIII від 10.12.2015 (далі - Закон № 889-VIII), який набув чинності з 01.05.2016 набув чинності Закон.

Цим законом, крім іншого, визначено право на пенсійне забезпечення державних службовців відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу» (далі - Закон № 3723-ХІІ).

Відповідно до 1 ст. 37 Закону № 3723-ХІІ на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Пенсія за віком у розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії за віком відповідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особам, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Після 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом № 889-VIII зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений п. 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII, та мають передбачені ч. 1 ст. 37 Закону № 3723-ХІІ вік і страховий стаж.

Згідно з п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-ХІІ державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців,- визначених ст. 25 Закону № 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889VIII передбачено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону № 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відтак, Прикінцевими та перехідними положення Закону № 889-VIII чітко визначено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

З огляду на наведене вище, право на пенсію одержують особи, зазначені в п. 10 та 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII, які мають необхідний стаж державної служби, страховий стаж та відповідний вік і в жодному із зазначених вище Законів не зазначається, що таке право особа одержує при умові, що їм раніше пенсія за Законом України «Про державну службу» не призначалась.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що позивачу призначена пенсія за віком у 2015 році відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

На виконання постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/8712/17, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2017 та набрала законної сили 07.12.2017, позивачу призначено з 06.06.2017 пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу».

Суд зазначає, що в ухвалі Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2017 у справі № 607/8712/17 судом зроблено висновок, що стаж роботи позивача на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, на день набрання чинності Законом № 889-VIII становить більше 10 років, що дає йому право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII з моменту подання заяви з урахуванням наданих довідок.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, позивачу призначена пенсія за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII, коли вже діяв Закон № 889-VIII, однак норми цього Закону (п. 10 Прикінцевих та перехідних положень) надають право на призначення пенсії позивачу відповідно до ст. 37 Закону №3723-XII за певних умов, які у нього наявні.

Така пенсія державного службовця була призначена позивачу у 2017 році, однак не виплачувалась, оскільки, після призначення у 2017 році пенсії державного службовця, позивач продовжував працювати на посадах державної служби.

Правовідносини обчислення пенсії після звільнення з посади державної служби регулюються Порядком № 622.

Згідно з п. 31 Порядку № 622 державні службовці, які на день набрання чинності Законом № 889-VIII займали посади державної служби та які пенсію, призначену відповідно до Закону, не отримували з дати призначення до дня набрання чинності Законом України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу», мають право на обчислення пенсії на умовах цього Порядку після звільнення з посади державної служби.

Пунктом 4 Порядку № 622 передбачено, що пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права, в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та відповідного рангу за останнім місцем роботи на державній службі, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Частиною 1 ст. 1 Закону України від 24.03.1993 № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР) встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 Закону № 108/95-ВР визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати.

Згідно з ч. 1 ст. 66 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» нараховується збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу).

Відповідно до ст. 41 Закону України № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) до виплат (доходів), що враховуються в заробітну плату (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, належать, зокрема: суми виплат, отримуваних застрахованою особою після набрання чинності цим Законом, з яких згідно з цим самим Законом були фактично нараховані (обчислені) та сплачені страхові внески; суми виплат, отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування.

За змістом наведених норм, отримувані застрахованою особою суми виплат, з яких були фактично нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, враховуються в заробіток (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії незалежно від того, чи входять вони до структури заробітної плати, на які нараховувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, має враховуватися при обчисленні розміру пенсії, оскільки як перевагу мають спеціальні норми, що визначають виплати (доходи) для обчислення пенсії, а саме, за наведених обставин - стаття 41 Закону № 1058-IV.

Таким чином, позивач має право на обчислення пенсії державного службовця із врахуванням заробітної плати, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Враховуючи наведене вище суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що дії відповідача щодо неврахування довідок № 29/06-17/02-9.1/20 від 06.07.2020 року та № 30/06-17/02-9.1/20 від 06.07.2020 про складові заробітної плати для обчислення і виплати ОСОБА_1 пенсії державного службовця після його звільнення з посади державної служби є неправомірними, а ефективним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 07.07.2020 пенсію державного службовця згідно згаданих.

Також, колегія суддів зазначає, що доводи апелянта з покликанням на позицію Верховного Суду у інших справах не ставить під сумнів висновки суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений

Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року у справі № 500/4249/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 10 серпня 2021 року