Справа № 127/13140/21
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2021-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/13140/21

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Вохмінова О.С.

Суддя-доповідач - Залімський І. Г.

10 серпня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Мацького Є.М. Сушка О.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з адміністративним позовом до УДМС України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення від 11.05.2021 про примусове повернення до країни походження.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.07.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16.07.2021 скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення від 11.05.2021 про примусове повернення до країни походження оголошувалось позивачу не рідною мовою, не роз`яснено право на правову допомогу. Перекладач при оголошенні рішення був відсутній, хоча українською мовою позивач не володіє. Відповідачем не враховано сімейний стан позивача, наявність у нього на утриманні трьох неповнолітніх дітей, які народились в Україні і є громадянами України. Крім того, рішення про примусове повернення в країну походження ґрунтувалось на постанові про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП, яка не набрала законної сили.

Позивач зауважив, що у разі його повернення до Республіки Білорусь він втратить родинні зв`язки із дітьми і буде одразу затриманий в зв`язку з перебуванням у міжнародному розшуку. Стаття, за якою він обвинувачується в Білорусі, за законодавством України не передбачає позбавлення волі і не є екстрадиційною. Вважає, що оскільки позивач не вчиняв будь-яких дій, що суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я і захисту прав і інтересів громадян України, має в Україні сім`ю, житло, постійний дохід, то прийняття рішення про примусове видворення є нелегітимним втручанням у сімейне життя, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Відповідач не подав відзиву або письмових пояснень на апеляційну скаргу.

10.08.2021 до суду надійшло клопотання відповідача про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Позивач в судове засідання не з`явився, повноважного представника не направив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Згідно ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, згідно відміток у паспорті громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (терміном дії до 12.05.2019), останній раз перетин кордону України в напрямку в`їзд був здійснений 31.12.2017 у пункті пропуску Могилів-Подільський. Даних про перетин кордону в напрямку виїзд після 31.12.2017 в матеріалах справи немає.

Посвідка на тимчасове проживання ОСОБА_1 на території України була видана 04.01.2016 терміном дії до 03.01.2017. Посвідка була продовжена до 02.01.2018 в зв`язку з возз`єднанням сім`ї з громадянкою України ОСОБА_2 , шлюб з якою був зареєстрований 03.09.2015. Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 29.01.2020, яке набрало законної сили 03.03.2020, вказаний шлюб розірваний.

ОСОБА_1 фактично проживає без реєстрації в АДРЕСА_1 . Згідно наданих свідоцтв про народження дітей позивач є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

27.10.2018 ОСОБА_1 звернувся до УДМС України у Вінницькій області з заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України Про імміграцію, проте на підставі п.6 ст.10 Закону йому відмовлено в наданні такого дозволу.

11.05.2021 громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП у зв`язку з перебуванням (проживанням) в Україні без оформлення документів на право перебування (проживання) та порушенням правил перебування в Україні іноземців, що визначені ч.3 ст.3, ч.3 ст.9 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства від 22.09.2011. Згідно постанови від 11.05.2021 на ОСОБА_1 накладене стягнення за ч. 1 ст. 203 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 2870 грн.

11.05.2021 головним спеціалістом відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення УДМС України у Вінницькій області Чернюком М.В. прийняте рішення №9, затверджене заступником начальника УДМС України у Вінницькій області Кушнір В.М. 11.05.2021, про примусове повернення громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни та зобов`язано покинути територію України не пізніше 09.06.2021.

ОСОБА_1 повідомлено про прийняте рішення, він зобов`язався не пізніше 09.06.2021 залишити територію України, про що 11.05.2021 написав розписку. Також зазначив, що потреб у повідомленні Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Вінницькій області немає, право на укладення договору про надання правничої допомоги зрозуміле, перекладача не потребує. Текст написаний позивачем власноруч українською мовою.

Також 11.05.2021 ОСОБА_1 надав розписку про те, що у випадку невиконання постанови про накладення адміністративного стягнення за ч.1 ст.203 КУпАП може бути прийняте рішення про заборону в`їзду в Україну терміном на 3 роки. В розписці позивач також власноруч написав, що суть йому зрозуміла і перекладача він не потребує.

Позивач не погодився із рішенням від 11.05.2021 про його примусове повернення до країни походження, а тому звернувся до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що УДМС доведена правомірність рішення від 11.05.2021, а позивачем не надано належних та достатніх доказів та обґрунтувань протилежного.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.

Згідно ч.3 ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до підпункту 2 пункту 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 №150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Згідно паспорту громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 останній перетин кордону України в напрямку «в`їзд» був 31.12.2017. Дані про залишення території України відсутні.

Відповідно до п.2 ст.25 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа, можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Згідно ч.1 ст.26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

За приписами п.1.5 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150 (Інструкція), іноземці можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну зокрема на підставі рішення територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, про примусове повернення або примусово видворенні на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Відповідно до п.1.6 Інструкції підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є:

- дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

- дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;

- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Згідно з ч.3-5 ст.26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем доведено дотримання процедури прийняття рішення щодо примусового повернення громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 до країни походження чи до третьої країни, визначена Інструкцією.

Так, рішення про примусове повернення було доведено позивачу у встановленому порядку мовою, якою він володіє і здатний розуміти зміст офіційного документу, і взято зобов`язання про добровільний виїзд з України у строк до 09.06.2021.

Згідно розписок, письмових пояснень, ОСОБА_1 зазначив, що рішення ним прочитане, що перекладача або захисника не потребує, пояснення з його слів записані вірно. Тексти на офіційних документах також написані ОСОБА_1 українською мовою, що свідчить про знання та розуміння позивачем української мови. Вказану обставину також підтвердив представник позивача у судовому засіданні в суді першої інстанції.

Судом першої інстанції обґрунтовано відхилені посилання позивача на те, що відповідачем не було враховано те, що він є батьком і має на утриманні неповнолітніх дітей.

Так, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" та Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства не передбачено, що наявність дітей є перешкодою для примусового повернення іноземця до країни походження в разі порушення ним законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. До того ж, примусове повернення з України не впливає на обов`язок позивача як батька виконувати свій батьківський обов`язок по утриманню і вихованню дітей, підтримання контакту з дітьми.

Також є безпідставними посилання позивача на те, що оскаржуване рішення від 11.05.2021 не є пропорційним легітимній меті забезпечення міграційної політики в державі і фактично є втручанням у право на повагу до сімейного життя, що не відповідає ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки такі дії відповідачем здійснюються відповідно до закону, а позивач після примусового повернення не буде позбавлений можливості повторного в`їзду на територію України, заборона на в`їзд міграційною службою не була встановлена.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 липня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Мацький Є.М. Сушко О.О.