Справа № 300/1554/19
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2021-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2021 рокуЛьвівСправа № 300/1554/19 пров. № А/857/6806/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю:

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Територіального управління Державної судової адміністрації України у м. Києві на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.02.2021 року у справі № 300/1554/19 (головуючий суддя Чуприна О.В., проголошено у м. Івано-Франківськ о 11:33:36, рішення складено в повному обсязі 22.02.2021 року) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (позивач) 22.07.2019 звернулася в суд з позовною заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, Державної казначейської служби України (відповідачі 1, 2) про визнання протиправної бездіяльності з питань виконання судового рішення від 29.11.2017, із урахуванням ухвали про виправлення описки, зобов`язання до стягнення з Державної судової адміністрації України коштів на відшкодування шкоди в сумі 1155390,00 грн., розмір якої визначається за правилами статей 116, 117 КЗпП України, статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та зобов`язання Державну казначейську службу України безспірно списати присуджену суму відшкодування шкоди з бюджету Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві.

09.08.2019 позивач усунула недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, в тому числі подано адміністративний позов в новій редакції, в якому визначено єдиного відповідача - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві (відповідач), з вимогою - визнати протиправною триваючу з 29.11.2017 бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві з питань виконання судового рішення від 29.11.2017, із урахуванням ухвали про виправлення описки;

- зобов`язати стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві на відшкодування шкоди в сумі 1228161,33 гривень, розмір якої визначається за правилами статей 116, 117 КЗпП України, статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

29.12.2020 ОСОБА_1 подала суду заяву про зменшення розміру позовних вимог (а.с.144-147 том І), після чого 15.01.2021 від позивача надійшла заява про уточнення розміру позовних вимог (а.с.164-165 том І), згідно якої позивач просила: - визнати триваючу з 29.11.2017 по 05.08.2019 бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві з питань виконання судового рішення від 29.11.2017 Львівського апеляційного адміністративного суду в справі №809/1455/15, з урахуванням уточнення в ухвалі від 16.12.2017 про виправлення описки; - стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві на користь ОСОБА_1 кошти на відшкодування шкоди, розмір яких визначити за правилами статей 116, 117 КЗпП України, статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - з моменту, коли судове рішення від 29.11.2017 мало б бути виконаним, тобто відшкодувати на момент 05.08.2019 1273405,16 гривень, з яких зобов`язати стягнути податки та інші обов`язкові бюджетні платежі, які стягуються із заробітної плати працівника.

В обгрунтування позовних вимог позивач покликається на наступне. Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, протиправно, в порушення Конституції України, Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», допустило триваючу бездіяльності щодо невиконання судового рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2017, із урахуванням ухвали про виправлення описки від 06.12.2017 у справі №809/4025/14, яким на користь позивача стягнуто з Територіального управління Державної адміністрації України в м. Києві виплату сум грошової винагороди судді за період з 21.11.2011 по 25.11.2011 в розмірі 603,64 гривень без врахування податків, зборів та обов`язкових платежів, виплату у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за 69 днів за період з 04.04.2011 по 30.12.2011 в розмірі 19044,53 гривень без врахування податків, зборів та обов`язкових платежів, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 23.03.2013 по 29.11.2017 в розмірі 275901,37 гривень без врахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

За доводами позивача законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно та негайно виконати рішення суду про виплату належних працівникові сум при звільненні. Зокрема зазначає, що обов`язок полягає у тому, що в такого роботодавця є невідкладний обов`язок виплатити працівнику відразу, після оголошення рішення суду, належну йому при звільненні суму, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися в касаційному порядку чи не буде. А затримкою виконання рішення суду про виплату належних працівнику сум при звільненні слід вважати невиплату без поважних причин працівнику не пізніше наступного дня з дня ухвалення судового рішення, яке з моменту проголошення є таким, що набрало законної сили. Відповідач без поважних причин у добровільному порядку не виконав рішення суду від 29.11.2017, а тому позивач вказує на факт затримки з вини Управління виплати належних звільненому прцівнику сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, незважаючи на те, що така виплата підлягала на виконання судового рішення. З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток судді за час затримки виконання рішення суду, в тому числі з підстав, передбачених статтями 116, 117 КЗпП України, виходячи із розміру встановленої законом місячної заробітної плати (винагороди) судді відповідно до пункту 1 частини 3, частини 10 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» без отримання доплат до посадового окладу, за період з 30.11.2017 по 05.08.2019 (19 місяців), що становить 1228161,33 гривень.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.02.2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві щодо невиплати в період з 30.11.2017 по 18.09.2019 належних ОСОБА_1 при звільненні коштів, присуджених постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2017, із урахуванням ухвали про виправлення описки від 06.12.2017 у справі №809/4025/14 (апеляційне провадження №876/10078/17), на виконання вимог статті 116, 117 Кодексу законів про працю України. Стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві на користь ОСОБА_1 , у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних при звільненні коштів, присуджених постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2017, із урахуванням ухвали про виправлення описки від 06.12.2017 у справі №809/4025/14 (апеляційне провадження №876/10078/17), на виконання вимог статті 116, 117 Кодексу законів про працю України, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.11.2017 по 18.09.2019 в розмірі 162049,79 гривень (сто шістдесят дві тисячі сорок дев`ять гривень сімдесят дев`ять копійок).

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Із таким рішенням суду першої інстанції не погодилась позивач, подала апеляційну скаргу. З посиланням на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права просить рішення суду скасувати, та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Апеляційна скарга мотивована доводами адміністративного позову.

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві теж подало апеляційну скаргу. Апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить таке скасувати, та прийняти нове, яким у задоволені позову відмовити повністю. Зокрема, посилаючись на Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» відповідач зазначив, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. При цьому, згідно підпункту 2 пункту 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03.08.2011, у разі наявності у боржника окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів з боржника (виконання рішень суду про стягнення коштів з боржника) здійснюється лише за цією бюджетною програмою. Як повідомив відповідач 21.12.2017 на адресу Управління надійшов лист Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві №9-08/1634-16352 щодо виконання виконавчого листа Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.12.2017 по справі №876/10078/19 щодо стягнення з Управління на користь ОСОБА_1 грошової винагороди в сумі 295549,54 гривень та визначення кодів програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету, економічної класифікації видатків бюджету та рахунків боржника. У відповідь, Територіальне управління ДСА України в м. Києві листом від 22.12.2017 за №6-2230/17 повідомило про необхідність відкладення безспірного списання коштів, у зв`язку з тим, що Державна судова адміністрація України звернулася до Львівського апеляційного адміністративного суду за роз`ясненням постанови суду від 29.12.2017. У зв`язку із вказаним, Головним управлінням Держказначейства у м. Києві відкладено безспірне списання коштів з рахунків Управління по вище коментованому виконавчому листу, а рахунки розблоковано. Таким чином єдиним, на переконання відповідача, допустимим та законним способом виконання виконавчого листа є списання коштів на користь позивача не з рахунку Територіальне управління ДСА України в м. Києві, а з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація України. 13.03.2018 Головне управління Держказначейства у м. Києві з метою належного виконання виконавчого листа звернулося до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із заявою про встановлення способу і порядку виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2017 у справі №876/10078/19. За наслідками розгляду заяви, Івано-Франківським окружним адміністративним судом 21.06.2019 постановлено ухвалу, якою задоволено заяву Головного управління Держказначейства у м. Києві та встановлено спосіб і порядок виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2017 у справі №876/10078/19 шляхом стягнення коштів за бюджетною програмою 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів». Головним розпорядником по такій програмі є Державна судова адміністрація України, у порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 за №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів та боржників». Таким чином виконання судового рішення в будь-який інший спосіб, а ніж той, що встановлений у вищевказаній ухвалі є неприйнятним. Окрім того, апелянт звернув увагу на те, що з 22 грудня 2017 року (тобто з моменту звернення Державною судовою адміністрацією України до суду за роз`ясненням судового рішення) до 31.01.2018 (дати вирішення даного питання судом) та в подальшому з 13 березня 2018 (з моменту звернення із заявою про встановлення способу і порядку виконання судового рішення) по 21.06.2019 (день, коли постановлено ухвалу про задоволення вказаної заяви) перебіг строку виконання виконавчого листа зупинився. Окрім цього апелянт зазначає, що ОСОБА_1 фактично отримала кошти в сумі 295549,54 грн. безпосередньо 18.09.2019 року, що підтверджується поданою випискою по рахунках Державної судової адміністрації України від 18.09.2019. ( а.с.220 том 1).

Позивач в судовому засіданні підтримує вимоги своєї апеляційної скарги, проти апеляційної скарги відповідача заперечує.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що такі не підлягають задоволенню.

Судом встановлено:

Указом Президента України № 713/2010 від 18 червня 2010 року «Про призначення суддів» відповідно до статті 127 та частини першої статті 128 Конституції України ОСОБА_1 призначена на посаду судді Солом`янського районного суду міста Києва строком на п`ять років. На підставі даного Указу Президента України, наказом голови Солом`янського районного суду м. Києва від 12.07.2010 за №76-к, позивача призначено на посаду судді Солом`янського районного суду міста Києва строком на п`ять років з 12 липня 2010 року.

Вища кваліфікаційна комісія суддів України рішенням №377/2-б від 23 лютого 2011 року відсторонила позивача від посади судді Солом`янського районного суду м. Києва.

Згідно постанови Вищого адміністративного суду України від 11.05.2011 відмовлено за безпідставністю в задоволенні скарги позивача на рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 23 лютого 2011 року про відсторонення її від посади судді Солом`янського районного суду м. Києва.

Голова Солом`янського районного суду м. Києва, на підставі даного рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, видав наказ за №49-о.с. від 14.03.2011, яким відсторонив позивача від посади судді цього суду з 23 лютого 2011 року без збереження заробітної плати.

Указом Президента України №132/2013 від 13 березня 2013 року «Про звільнення суддів», відповідно до пунктів 1, 5, 6 і 9 частини п`ятої статті 126 Конституції України, ОСОБА_1 звільнено з посади судді Солом`янського районного суду міста Києва у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком щодо неї.

Наказом голови Солом`янського районного суду м. Києва, на підставі Указу Президента України № 132/2013 від 13.03.2013, позивача звільнено з посади судді 22 березня 2013 року.

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідачів - Голови Солом`янського районного суду м. Києва, Державної судової адміністрації України, територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві, Державної казначейської служби України, в якому просила (з врахуванням уточнень позовних вимог) визнати нечинним наказ голови Солом`янського районного суду м. Києва від 14 березня 2011 року №49 про відсторонення її від посади судді без збереження заробітної плати в частині «без збереження заробітної плати»; визнати протиправними дії Солом`янського районного суду м. Києва щодо втрати трудової книжки позивача, а внаслідок протиправної її втрати і невидачі визнати позивача такою, що не звільнена з посади судді Солом`янського районного суду м. Києва; зобов`язати Солом`янський районний суд м. Києва оплатити позивачу листки непрацездатності за перші п`ять днів непрацездатності, починаючи з календарної дати видачі позивачу першого листка непрацездатності за 2011 рік, здійснивши нарахування виплат в цінах на момент здійснення цього виду грошових виплат; зобов`язати Солом`янський районний суд м. Києва вжити заходів щодо оплати позивачу наступних днів непрацездатності, надавши всі листки непрацездатності до виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, отримати від останнього грошові кошти для оплати листків непрацездатності в повному обсязі та виплатити їх позивачу; зобов`язати Солом`янський районний суд м. Києва надати позивачу листок непрацездатності по вагітності та пологах до виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, отримати від останнього грошові кошти для оплати цього листка непрацездатності в повному обсязі та виплатити їх позивачу в цінах на момент виплати коштів такого виду соціального страхування; зобов`язати Солом`янський районний суд м. Києва, ДСА України, ТУ ДСА в м. Києві надати до виконання ДКС України відомості про нараховану позивачу заборгованість з грошової винагороди та соціальних виплат внаслідок непрацездатності; зобов`язати ДКС України безспірно списати на банківський рахунок позивача з Державного бюджету України кошти на відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок ненарахування та невиплати з 23 лютого 2011 року позивачу грошової винагороди судді (у тому числі на підставі статей 116, 117 Кодексу законів про працю України) та соціальних виплат внаслідок непрацездатності в 2012 році; відшкодувати на користь позивача моральну шкоду в сумі 80000 грн, заподіяну діями Солом`янського районного суду м. Києва, шляхом їх безспірного списання на банківський рахунок позивача з Державного бюджету України.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2015 року позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано наказ голови Солом`янського районного суду м. Києва від 14 березня 2011 року №49 про відсторонення ОСОБА_1 від посади судді без збереження заробітної плати в частині «без збереження заробітної плати». Зобов`язано Солом`янський районний суд м. Києва нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати заробітної плати (доходу) за період з 14 березня 2011 року по 8 травня 2012 року згідно з поданими нею листками непрацездатності. В задоволенні решти позову відмовлено.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2015 року, з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, подала апеляційну скаргу, в якій просила суд, скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову про задоволення позову.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2016 року скасовано постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2015 року та прийнято нову, якою позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ голови Солом`янського районного суду м. Києва від 14 березня 2011 року №49-о.с. «Про відсторонення від посади судді ОСОБА_1 » в частині «без збереження заробітної плати». Зобов`язано Солом`янський районний суд м. Києва, ТУ ДСА в м. Києві, ДСА України, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати заробітної плати (доходу) за період з 14 березня 2011 року по 8 травня 2012 року згідно з поданими нею листками непрацездатності та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 23 березня 2013 року по 29 червня 2016 року. Стягнуто з Солом`янського районного суду м. Києва в користь ОСОБА_1 суму в розмірі 2000 грн. за завдану моральну шкоду. В решті позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 вересня 2017 року скасовано постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення належних позивачу до виплати сум грошової винагороди та у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди і направлено справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В решті судове рішення апеляційного суду залишено без змін.

Львівський апеляційний адміністративний суд, вдруге розглядаючи скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.12.2015 у справі №809/4025/14, постановою суду від 29 листопада 2017 року апеляційну скаргу задовольнив частково. Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.12.2015 у справі №809/4025/14, в частині стягнення належних позивачу до виплати сум грошової винагороди, та у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди скасовано та прийнято нову постанову, якою позов у цій частині задоволено частково. Стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві на користь ОСОБА_1 виплату сум грошової винагороди за період з 21 листопада 2011 року по 25 листопада 2011 року в розмірі 603,64 гривень без врахування податків, зборів та обов`язкових платежів, виплату у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за 69 днів за період з 04 квітня 2011 року по 30 грудня 2011 року в розмірі 19044,53 гривень без врахування податків, зборів та обов`язкових платежів, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 23 березня 2013 року по 29 листопада 2017 року в розмірі 270876,28 гривень без врахування податків, зборів та обов`язкових платежів. У задоволенні решти позовних вимог в цій частині відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2017 року виправлено допущену описку в резолютивній частині постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2017 року у справі №809/4025/14 (апеляційне провадження №876/10078/17), правильним суд вважав зазначити «середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 23 березня 2013 року по 29 листопада 2017 року в розмірі 275901,37 гривень без врахування податків, зборів та обов`язкових платежів» замість «середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 23 березня 2013 року по 29 листопада 2017 року в розмірі 270876,28 гривень без врахування податків, зборів та обов`язкових платежів».

Постановою Верховного Суду від 19.12.2018 постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2017 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та направлено справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; в іншій частині постанову залишено без змін. Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 грудня 2017 року про виправлення описки залишено без змін.

За наслідками нового розгляду, Восьмим апеляційним адміністративним судом постановою від 24.04.2019, скасовано постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2015 року у справі № 809/4025/14 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та ухвалено в цій частині нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто із Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 2000,00 гривень за завдану моральну шкоду.

Львівським апеляційним адміністративним судом 15.12.2017 видано виконавчий лист по справі №876/10078/17 (апеляційне провадження) про стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві на користь ОСОБА_1 виплату сум грошової винагороди за період з 21 листопада 2011 року по 25 листопада 2011 року в розмірі 603,64 гривень без врахування податків, зборів та обов`язкових платежів, виплату у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за 69 днів за період з 04 квітня 2011 року по 30 грудня 2011 року в розмірі 19044,53 гривень без врахування податків, зборів та обов`язкових платежів, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 23 березня 2013 року по 29 листопада 2017 року в розмірі 275901,37 гривень без врахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

21.01.2020 у справі №300/718/19 (апеляційне провадження №857/10069/19) слідує, що 19.12.2017 позивач звернулась до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві із заявою про виконання зазначеної вище постанови суду від 29.11.2017 року.

Як слідує з матеріалів справи датою реального виконання відповідачем обов`язку щодо повного розрахунку з позивачем при звільненні є 18.09.2019.

Позивач, вважаючи протиправною триваючу бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві щодо невиконання судового рішення від 29.11.2017, із урахуванням ухвали про виправлення описки від 06.12.2017, що є фактом затримки з вини відповідача виплати належних звільненому працівнику сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, звернулася до Івано-Франківського окружного адміністративного суду за захистом свого порушеного права.

На думку позивача сума належних їй виплат становить 1273405,16 грн.

Однак з розрахунком такої суми не погодився суд першої інстанції, та задовольняючи частково адміністративний позов встановив, що розмір суми компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який належить до стягнення на користь ОСОБА_1 , повинен становити 162049,79 гривень, оскільки вказана сума є орієнтовною оцінкою втрат позивача у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні, в тому числі після прийняття судового рішення, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції з наступного.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що станом на дату звільнення позивачки з посади судді відповідач протиправно не провів з нею повного розрахунку, про що зазначено у постанові Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2017, а така виплата належних при звільненні сум завершена фактичним виконанням постанови суду 18.09.2019, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Відтак, зважаючи на норми законодавства про працю в частині положень статті 117 КЗпП України, період з 30.11.2017 до 18.09.2019 повинен бути включений до розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум.

Доводи відповідача про зупинення перебігу строку виконання виконавчого листа, виданого 15.12.2017 Львівським апеляційним адміністративним судом за період 22.12.2017 по 31.01.2018 (звернення із заявою про роз`яснення судового рішення) та з 13.03.2018 по 21.06.2019 (встановлення способу та порядку виконання судового рішення) суд першої інстанції правомірно вважав безпідставними та не обґрунтованими, оскільки у даному випадку спірні правовідносини не стосуються порядку виконання судового рішення.

Щодо розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум, колегія суддів наголошує на наступному.

Позивач, ставлячи у адміністративному позові питання про стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві відшкодування шкоди в сумі 1273405,16 гривень, його розмір розраховує, серед іншого, як суддівську винагороду за правилами статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи із базового розміру посадового окладу судді місцевого суду. Такий розмір посадового окладу ОСОБА_1 , як того вимагає положення коментованого Закону, визначила із прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Позивачем здійснено розрахунок суддівської винагороди як судді суду першої інстанції, при цьому розмір такої винагороди розраховано: «…З 30.11.2017 по 05.08.2019 по 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року - тобто за 20 6/31 місяців х 30 х 2 102,00 гривень/місяць = 1 273 405,16 гривень…» (а.с.164-165 том І).

Колегія суддів вказує на наступне.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, частинами 1 та 2 статті 135 якого визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною 3 статті 135 Закону №1402-VIIІ було встановлено, що базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) 30 мінімальних заробітних плат - судді місцевого суду.

Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 року, зокрема, частину 3 статті 135 Закону №1402-VIIІ було викладено в такій редакції: «Базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

До проходження кваліфікаційного оцінювання, у відповідності до пункту 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII, суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010 (надалі по тексту - Закон №2453-VI), частиною 3 статі 133 якого передбачено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Пунктом 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII в редакції закону станом 22.07.2018 встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

З урахування рішення Конституційний Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018, пункту 23 «Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VІІІ», пункту 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII в період з 04.12.2018 по 18.09.2019 (у спірному випадку) розрахункова величина для визначення посадового окладу судді місцевого суду застосовувалась у розмірі 15-ти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» і Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 01 січня 2017 року становив 1600,00 гривень, з 01 січня 2018 року - 1762,00 гривні, з 1 січня 2019 року - 1921,00 гривня відповідно.

Відтак, посадовий оклад судді місцевого суду становив: у 2017 році - 16 000,00 гривень (1 600,00 гривень х 10 прожиткових мінімумів); у 2018 році (до 04.12.2018) - 17620,00 гривень (1762,00 гривень х 10 прожиткових мінімумів); у 2018 році (з 04.12.2018) - 26430,00 гривень (1762,00 гривень х 15 прожиткових мінімумів); у 2019 році - 28815,00 гривень (1921,00 гривень х 15 прожиткових мінімумів).

Таким чином, є вірним розрахунок середньої заробітної плати, виходячи із посадового окладу судді місцевого суду, встановленого у 2017 році в розмірі 16 000,00 гривень, у 2018 році (до 04.12.2018) в розмірі 17620,00 гривень, у 2018 році (після 04.12.2018) в розмірі 26430,00 гривень та у 2019 році в розмірі 28815,00 гривень відповідно.

Загальний період затримки розрахунку із позивачкою при звільненні з 30.11.2017 по 18.09.2019 становить 658 календарних днів.

Відтак, відповідно до встановлених статтею 117 КЗпП України правил, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні з роботи коштів, в тому числі на виконання постанови від 29.11.2019 за період з 30.11.2017 до 18.09.20219 виходячи із розміру посадових окладів суддів місцевого суду, встановлених у 2017-2019 роках.

Колегія суддів, зважаючи на характер спірних правовідносин при визначенні суми середнього заробітку, як компенсації за затримку виплати належних при звільненні позивачу коштів, виходить із наступних підстав та мотивів.

Так, досліджуючи питання орієнтовної оцінки розміру майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, могла зазнати позивач та наявності права суду зменшити розмір відшкодування за статтею 117 КЗпП України, слід звернути увагу на наступне.

З огляду на норму частини 5 статті 242 КАС України, при застосуванні статті 117 КЗпП України, суд першої інстанції вірно застосував висновки Великої Палати Верховного суду, викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (повний текст 24.02.2020), щодо права суду зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16. ВП Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Тому ВП Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин.

На думку ВП Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

· Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

· Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

· Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

· Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таку точку зору у своїй постанові ВП Верховного Суду аргументувала тим, що з однієї сторони працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. З іншої сторони, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Верховний Суд вважає, що метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Якщо говорити про конкретні обставини справи № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), то за наслідками касаційного перегляду Верховний Суд вирішив, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

Іншими словами, у постанові Великої Палати Верховного Суду йдеться про те, що середньозважені ставки за кредитами надають приблизне уявлення про «вартість грошових коштів».

Вказані висновки Великої Палати Верховного Суду в подальшому повторно враховано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/817 і від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц.

Беручи до уваги висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц (пункт 94.5) та висновки ухвали Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі №910/4518/16 (мотивувальна частина), суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо доцільності застосування у спірних правовідносинах показники середньозважених процентних ставок в річному обчисленні за кредитами, наданим домашнім господарствам, які оприлюднені Національним банком України.

Виходячи з розміру несвоєчасно виплачених коштів, присуджених постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2017, із урахуванням ухвали про виправлення описки від 06.12.2017 у справі №809/4025/14 (апеляційне провадження №876/10078/17), в тому числі належних позивачу на час її звільнення, на виконання вимог статті 116, 117 Кодексу законів про працю України (295549,54 гривень) приблизна оцінка розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні (невиконання рішення суду) у спірних правовідносинах, що розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами слід розрахувати як розмір сум, які ОСОБА_1 , недоотримавши належні їй кошти від роботодавця, могла би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, що становить 162 049,79 гривень.

Таким чином, враховуючи заявлену до стягнення суму середнього заробітку, зі встановленим розміром заборгованості (несвоєчасно виплачених коштів), характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, наведену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення виплати ним належних при звільненні позивача виплат, розмір компенсації у сумі 162 049,79 гривень.

Відповідно до підпункту 164.1.1. пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України (надалі по тексту також - ПК України) загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Підпункт 168.1.1. пункту 168.1 статті 168 ПК України передбачає, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Згідно абзацу 5 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Отже, враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), суд вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.

При цьому апеляційний суд вважає за можливе застосувати позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01 від 6 вересня 2005 року, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00 від 18 липня 2006 року, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року, пункт 58), відповідно до якої принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» серія A. 303-A від 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Одночасно суд апеляційної інстанції зважає на положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційні скарги ОСОБА_1 та Територіального управління Державної судової адміністрації України у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.02.2021 року у справі № 300/1554/19 без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг покласти на апелянтів.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний
У зв`язку з перебуванням судді Глушка І.В. в період з 27 липня 2021 року по 08 серпня 2021 року у відпустці повне судове рішення складено 09 серпня 2021 року.