Справа № 160/7688/20
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2021-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 липня 2021 року Справа № 160/7688/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В.
при секретарі судового засідання Федуркіній А.В,
представників відповідача-1,4 Риженко М.С.,
представника відповідача-3 Бородіної В.А.,
представника відповідача-2 Іваніної В.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, Дніпропетровського обласного центру зайнятості, Лівобережного управління соціального захисту населення, департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради про визнання такими, що не відповідають Конституції України відмови та зобов`язання вчинити певні дії,-
08.07.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Дніпровської міської ради, у якому просить:
- визнати такими, що не відповідають відмови відповідача: в матеріальній допомозі від 03.04.2020 року № Г-410/1; в допомозі по безробіттю від 31.03.2020 року №12/1-1099; у наданні житлової субсидії від 03.04.2020 року № Г-45/1;
- зобов`язати відповідача надати позивачу матеріальну допомогу у розмірі прожиткового мінімуму кожного місяця на термін необхідний для завершення судового слідства у кримінальній справі про незаконний арешт майна позивача, отримання відшкодування та відновлення господарської діяльності;
- зобов`язати відповідача надати позивачу житлові субсидії на термін, необхідний для завершення досудового слідства у кримінальній справі про незаконний арешт майна позивача, отримання відшкодування та відновлення господарської діяльності у розмірі 100% з урахуванням заборгованості, яка виникла з дати першого звернення - 18.11.2019 року;
- зобов`язати відповідача надати допомогу, яку б позивач мав би отримати як суб`єкт господарської діяльності у період обмежувальних заходів карантину COVID-19.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.07.2020 року позовну заяву повернуто позивачу.
Постановою від 13.10.2020 року ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.07.2020 року скасовано, справу № 160/7688/20 направлено до Дніпропетровського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
На підставі витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.12.2020 року справу передано на розгляд судді Ніколайчук С.В. на підставі розпорядження № 479 д від 29.12.2020 року, у зв`язку із перебуванням судді Жукової Є.О. у відпустці.
Відповідно до довідки № 260 від 30.12.2020 року суддя Ніколайчук С.В. з 30.12.2020 року по 31.12.2020 року перебувала у щорічній відпустці.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 року звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору, відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
12.02.2021 року Дніпровською міською радою подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позову. В обгрунтування правової позиції зазначив, що заявлена позовна вимога про невідповідність Конституції України нормативно-правових актів не підлягає розгляду в адміністративному судочинстві.
Позовні вимоги мають бути заявлені до департаменту політики Дніпровської міської ради. Позивач звертається з вказаним позовом до Дніпровської міської ради, але відповіді йому були надані Дніпропетровським обласним центром зайнятості, Лівобережним управлінням соціального захисту населення, Департаментом соціальної політики Дніпровської міської ради. Позивач звернувся з позовною заявою, не обґрунтовуючи при цьому, яким саме рішенням, дією чи бездіяльністю Дніпровської міської ради було порушено його права та законні інтереси.
Відповідачем подано клопотання про залишення позову без розгляду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.03.2021 року подальший розгляд справи №160/7688/20 вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 06.04.2021 року.
В підготовче засідання, призначене на 06.04.2021 року, учасники судового процесу не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.04.2021 року позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків шляхом надання до суду уточненої позовної заяви із зазначенням належних відповідачів у справі, як для суду, так і для відповідача з чітко сформульованими позовними вимогами до кожного відповідача відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 160 КАС України.
В підготовче засідання, призначене на 29.04.2021 року, учасники судового процесу не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
В підготовче засідання, призначене на 20.05.2021 року, учасники судового процесу не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Судом відкладено розгляд справи на 03.06.2021 року та зобов`язано позивача повторно надіслати залученим відповідачам позов з додатками.
03.06.2021 року департамент соціальної політики Дніпровської міської ради подано відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову. В обгрунтування правової позиції зазначив, що заявлена позовна вимога про невідповідність Конституції України нормативно-правових актів не підлягає розгляду в адміністративному судочинстві. У поданих позивачем зверненнях відсутній повний пакет документів, зокрема відсутній документ по кримінальній справі, який підтверджує обставини складної життєвої ситуації. У відповідях позивачу було роз`яснено умови призначення та надання матеріальної допомоги. Станом на 28.05.2021 року звернень від позивача щодо надання матеріальної допомоги з відповідним пакетом документів до Дніпровської міської ради не надходило. До компетенції департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради не відноситься вирішення питань щодо призначення допомоги по вимушеному безробіттю.
03.06.2021 року Дніпропетровський обласний центр зайнятості подав до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову. В обгрунтування правової позиції зазначив, що лист Дніпровського обласного центру зайнятості від 31.03.2020 року №12/11-1099, направлений ОСОБА_1 , не є відмовою у наданні йому допомоги по частковому безробіттю, а є відповіддю на його звернення, направлене на «гарячу» лінію голови Дніпропетровської облдержадміністрації щодо відмови Дніпровського міського центру зайнятості призначати допомогу по вимушеному безробіттю як фізичній особі-підприємцю. Для надання ОСОБА_1 допомоги по частковому безробіттю не має правових підстав.
03.06.2021 року Лівобережним управлінням соціального захисту населення подано до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову. В обгрунтування правової позиції зазначив, що згідно отриманої інформації від Державної податкової служби та Пенсійного фонду України у позивача за 2018 рік був відсутній будь-який дохід (не сплачувався ЄСВ), позивач не працював і не перебував на обліку в центрі зайнятості. Позивач може набути право на призначення житлової субсидії, якщо на момент призначення житлової субсидії позивач буде сплачувати внесок у розмірі не меншому, ніж мінімальний, протягом двох місяців підряд перед днем звернення за призначенням житлової субсидії, або він буде зареєстрований у державній службі зайнятості.
В підготовче засідання, призначене на 03.06.2021 року, учасники судового процесу не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.06.2021 року витребувано від:
- Дніпропетровської обласної прокуратури (м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 38) відомості чи є відкрите кримінальне провадження за участю ОСОБА_1 , в якому статусі ОСОБА_1 перебуває у кримінальному провадженні, якщо таке є.
11.06.2021 року до суду надійшла відповідь головного управління ДПС у Дніпропетровській області на виконання ухвали суду від 03.06.2021 року.
В підготовче засідання, призначене на 11.06.2021 року, учасники судового процесу не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Судом відкладено підготовче засідання до 01.07.2021 року з метою отримання додаткових доказів.
15.06.2021 року до суду надійшла відповідь Дніпропетровської обласної прокуратури на виконання ухвали суду від 03.06.2021 року.
30.06.2021 року від Лівобережного управління соціального захисту населення надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника.
В підготовче засідання, призначене на 11.06.2021 року, учасники судового процесу не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.07.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду по суті на 15.07.2021 року.
В судове засідання, призначене на 15.07.2021 року, прибули представники відповідачів, підтримали обрані правові позиції. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Відповідно до ч.1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Суд, заслухавши пояснення представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 .
Позивач звернувся на «гарячу» лінію голови Дніпропетровської облдержадміністрації з питання відмови Дніпровського міського центру зайнятості призначити допомогу по вимушеному безробіттю.
Листом Дніпропетровського обласного центру зайнятості від 31.03.2020 року №12/11-1099 повідомлено позивачу, що допомога по частковому безробіттю надається підприємствам незалежно від їх форми власності та підпорядкування, діяльність яких пов`язана з виробництвом продукції. Надання допомоги по частковому безробіттю не передбачено.
Судом встановлено, що позивач неодноразово звертався із скаргами до Міністерства соціальної політики України щодо надання матеріальної допомоги як потерпілому від кримінального злочину, матеріальної допомоги по частковому безробіттю, допомогу як фізичній особі-підприємцю у зв`язку з карантином.
Також, позивач звернувся на «гарячу» лінію голови Дніпропетровської облдержадміністрації з питання надання матеріальної допомоги.
Листом департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради від 03.04.2020 року №Г-410/1 повідомлено позивачу, що умови призначення та надання адресної матеріальної допомоги окремим категоріям громадян міста, затверджені рішенням міської ради від 24.10.2018 №52/36. Так, відповідно до Положення адресна матеріальна допомога надається громадянам, які опинилися за певних обставин у складній життєвій ситуації та за наявності необхідного пакету документів. Станом на 01.04.2020 звернення щодо надання матеріальної допомоги з необхідним пакетом документів до департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради не надходило.
Позивач звернувся на «гарячу» лінію голови Дніпропетровської облдержадміністрації з питання відмови в призначенні житлової субсидії.
З 1996 заявник зареєстрований, як фізична особа-підприємець (спрощена система оподаткування). З 2007 отримав ліцензію на видавничу діяльність, яка мала пільги на податки та збори, та перейшов загальну систему оподаткування. У зв`язку з тим, що у ОСОБА_1 був відсутній будь який дохід (не сплачував ЄСВ), на все майно було накладено арешт. На цей час заявник ніде не працює і не перебуває на обліку в службі зайнятості».
Комісією відмовлено позивачу у призначенні житлової субсидії з 01.10.2019 та зазначено, що заявник буде мати право на призначення житлової субсидії, якщо на момент призначення житлової субсидії він буде сплачувати (за нього буде сплачено) внесок у розмірі, не меншому ніж мінімальний, протягом двох місяців підряд перед днем звернення за призначенням житлової субсидії, або він буде зареєстрований у державній службі зайнятості.
Не погоджуючись з наданими відмовами, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Стосовно позовної вимоги про визнання такими, що не відповідають Конституції України, наведені відмови-листи, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 10 ст. 95 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Відповідно до частини 9 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.
Згідно з частиною 2 статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
При цьому, частиною 2 статті 152 Конституції України визначено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Розмежування понять нормативно-правового акту та акту індивідуальної дії наведено в ст. 1 КАС України:
- пункт 18 нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування;
- пункт 19 індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк
Судом встановлено, що позивач просить визнати такими, що не відповідають Конституції відмови в наданні матеріальної допомоги від 03.04.2020 року № Г-410/1; в наданні допомоги по безробіттю від 31.03.2020 року №12/1-1099; у наданні житлової субсидії від 03.04.2020 року № Г-45/1.
З аналізу наведених документів, судом з`ясовано, що вони є актами індивідуальної дії, оскільки видані в порядку надання адміністративних послуг та стосуються прав лише позивача.
Таким чином, у відповідності до викладених вище норм, акти індивідуальної дії не можуть визнаватись такими, що відповідають або не відповідають Конституції України.
В силу ст. 245 КАС України суд може визнати їх протиправними або скасувати. Проте, питання щодо визнання їх такими, що не відповідають Конституції не відповідає жодній правовій нормі ані матеріального, ані процесуального права.
Відтак, позовна вимога про визнання такими, що не відповідають Конституції відмови в наданні матеріальної допомоги від 03.04.2020 року № Г-410/1; в наданні допомоги по безробіттю від 31.03.2020 року №12/1-1099; у наданні житлової субсидії від 03.04.2020 року № Г-45/1, не підлягає задоволенню судом.
При розгляді позовної вимоги про зобов`язання відповідача надати позивачу матеріальну допомогу у розмірі прожиткового мінімуму кожного місяця на термін необхідний для завершення судового слідства у кримінальній справі про незаконний арешт майна позивача, отримання відшкодування та відновлення господарської діяльності, суд керувався такими нормами права.
Статтею 3 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Відповідно до ст. 1 Закон України "Про звернення громадян" №393/96-ВР від 02.10.1996 року громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Частиною першою статті 3 Закону України "Про звернення громадян"визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
До рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності (стаття 4 Закону України "Про звернення громадян").
Згідно із приписами статті 5 Закону України "Про звернення громадян" звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Статтею 15 Закону України "Про звернення громадян" визначено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Так, 03.04.2020 року за №Г-410/1 департаментом соціальної політики Дніпровської міської ради повідомлено позивача про те, що умови призначення та надання адресної матеріальної допомоги визначені Положенням про призначення та надання адресної матеріальної допомоги окремим категоріям громадян міста, затвердженим рішенням міської ради від 24.10.2018 №52/36.

Так, згідно з Положеннями адресна допомога надається громадянам, які опинились за певних обставин у складній життєвій ситуації, а саме

- хвороба (онкологічне захворювання, оперативне лікування, лікування після дорожньо-транспортної пригоди, проведення курсу лікування або реабілітації для дитини з інвалідністю або для осіб, що мають інвалідність І та ІІ групи;

- пожежа або стихійне лихо, внаслідок якого завдано збитків житлу, майну потерпілого або його здоров`ю;

- інші непередбачені надзвичайні обставини, що об`єктивно порушують нормальну життєдіяльність заявника та його родини, наслідки яких вона не може подолати самостійно.

У відповіді департамент соціальної політики ДМР вказав, що станом на 01.04.2020 року звернення щодо надання матеріальної допомоги з необхідним пакетом документів до департаменту не надходило.

Суд не погоджується з наведеною відповіддю департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради, оскільки в матеріалах справи наявна заява позивача про надання матеріальної допомоги як потерпілому від кримінального злочину. До заяви позивачем було додано: копію паспорту, копію довідки про ідентифікаційний номер, копію довідки про відсутність доходу, лист прокуратури №1 від 09.09.2019 року №206016, лист обласної прокуратури від 29.10.2019 року №04/2-20-13, заяви до прокуратури від 09.11.2019 року щодо допомоги потерпілому, рахунок на електроенергію.

Підтвердженням подання вказаної заяви до Дніпровської міської ради є штамп вхідної кореспонденції на заяві вх. №Г-7873/9 від 12.11.2019 року.

Таким чином, доводи, покладені в обгрунтування листа від 03.04.2020 року за №Г-410/1 є такими, що не відповідають дійсності.

Суд звертає увагу на те, що у відповіді від 03.04.2020 року за №Г-410/1 не зазначено, який саме пакет документів з тих, що було додано до заяви від 12.11.2019 року, не надано, та які саме непередбачені надзвичайні обставини, що об`єктивно порушують нормальну життєдіяльність заявника, наслідки яких він не може подолати самостійно - може бути розглянути адресна матеріальна допомога.

Більше того, в матеріалах справи наявна довідка ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 09.06.2021 року №15739/5/04-36-24-06 від 09.06.2021 року, в якій зазначено, що відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДПС України про суми виплачених доходів ОСОБА_1 за період з 01.04.2019 року по 31.03.2021 року отримано доходи у розмірі 268,94 грн. за 102 ознакою (виплати відповідно до умов цивільно-правового договору).

За наведених вище обставин у суду є всі підстави вважати, що позивач на момент звернення перебував у скрутному фінансовому становищі та потребував отримання матеріальної допомоги, проте його звернення належним чиному розумінні ст. 2 КАС України та ст. 19 Конституції України розглянуто не було.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначенізаконом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Тобто, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Як слідує зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980р. під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб`єкта владних повноважень.

Дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Згідно з судовою практикою Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Суд враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 р. у справі «Рисовський проти України», в якому суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини`практика ЄСПЛ підлягає застосуванню судами як джерело права.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати департамент соціальної політики Дніпровської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання матеріальної допомоги, з урахуванням висновків суду, викладених в даному рішенні.

Стосовно відповіді Дніпропетровського обласного центру зайнятості від 31.03.2020 року №12/11-1099, суд зазначає наступне.

Статтею 47 Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 р. №5067-УІ (надалі - Закон № 5067-УІ), в редакції від 01.01.2020 року, передбачено, що допомога по частковому безробіттю надається територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, застрахованим особам у разі втрати ними частини заробітної плати внаслідок вимушеного скорочення передбаченої законодавством тривалості робочого часу у зв`язку із зупиненням (скороченням) виробництва продукції без припинення трудових відносин у разі, коли:

- зупинення (скорочення) виробництва на підприємстві або в цеху, дільниці із замкнутим циклом виробництва (структурний підрозділ підприємства, у якому здійснюються всі етапи технологічного процесу з виробництва певного виду продукції у межах такого підрозділу), що має невідворотний та тимчасовий характер, триває не менше трьох місяців і не перевищує шести місяців, не залежить від працівників та роботодавця, охопило не менш як 20 відсотків чисельності працівників підприємства або цеху, дільниці, у яких скорочення робочого часу становить 30 і більше відсотків на місяць;

- зупинення (скорочення) виробництва та тривалості робочого часу працівників є вимушеним, оскільки вичерпано всі можливі заходи запобігання йому, що підтверджується узгодженим рішенням роботодавця та виборним органом профспілкової організації, з якою укладено колективний договір, за результатами консультацій між ними.

Порядок надання допомоги по частковому безробіттю затверджено наказом Міністерства соціальної політики України від 07.03.2013 року № 103 (надалі - Порядок № 103).

Відповідно до статті 47 Закону № 5067-УІ та Порядку № 103, допомога по частковому безробіттю надається виключно підприємствам. При цьому, термін „підприємство" вживається у значенні, наведеному у Господарському кодексі України (абзац 18 пункту 1.2 розділу І Порядку № 103).

Статтею 62 Господарського кодексу України підприємством визнається - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

У свою чергу, стаття 42 Господарського кодексу України встановлює, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

З матеріалів справи вбачається, що лист Дніпропетровського обласного центру зайнятості від 31.03.2020 року № 12/11-1099, направлений ОСОБА_1 , не є відмовою у наданні йому допомоги по частковому безробіттю, а є відповіддю на його звернення, направлене на «Гарячу лінію голови Дніпропетровської облдержадміністрації» щодо відмови Дніпровського міського центру зайнятості призначати допомогу по вимушеному безробіттю, як фізичній особі підприємцю. Оскільки, згідно з Порядком № 103 допомога по частковому безробіттю надається територіальними органами Державної служби зайнятості у районах, містах, районах у містах (далі - територіальні органи). Відповідно до пункту 2.1. Порядку № 103 про можливе зупинення (скорочення) виробництва підприємство письмово повідомляє територіальний орган за місцем взяття на облік як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Отже, судом не встановлено порушення прав позивача листом Дніпропетровського обласного центру зайнятості від 31.03.2020 року №12/11-1099, так як останнім позивачу було лише роз`яснено процедуру звернення з відповідною вимогою.

Стосовно відповіді Лівобережного управління соціального захисту населення від 03.04.2020 року №Г-45/1, суд зазначає наступне.

Позивач 18.11.2019 року вперше звернувся до відділу прийому громадян з питань надання усіх видів соціальної допомоги та компенсацій Амур-Нижньодніпровського району Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради із заявою, декларацією та заявою до міської комісії з надання житлових субсидій, пільг та державних соціальних допомог малозабезпеченим сім`ям Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради (далі-Комісія) для призначення житлової субсидії на придбання твердого пічного побутового палива на опалювальний період 2019/2020 з урахуванням розділених особових рахунків.

Відповідно до пункту 6 Положення про порядок призначення житлових субсидій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.1995 № 848 «Про спрощення порядку надання населенню субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива» (зі змінами, далі-Положення), житлові субсидії на придбання твердого та рідкого пічного побутового палива призначаються у разі, коли домогосподарство не отримує комунальну послугу з постачання теплової енергії для централізованого опалення (теплопостачання) та не використовує природний газ або електричну енергію для індивідуального опалення.

Згідно з підпунктом 3 пункту 14 Положення, житлова субсидія не призначається якщо у складі домогосподарства або у складі сім`ї члена домогосподарства є особи, що досягли 18-річного віку станом на початок періоду, за який враховуються доходи для призначення житлової субсидії.

Для призначення житлової субсидії на придбання твердого пічного побутового палива враховується дохід за попередній календарний рік.

Відповідно Постанови Кабінету Міністрів України № 1091 від 21 серпня 2001 року органи соціального захисту населення (соціальні інспектори) мають право робити запити та безоплатно отримувати від ДФС, інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, органів Пенсійного фонду України інформацію, необхідну для перевірки достовірності даних, отриманих від осіб, які звертаються за призначенням державної допомоги сім`ям з дітьми.

Згідно отриманої інформації від Державної податкової служби та Пенсійного фонду України у позивача за 2018 рік був відсутній будь-який дохід (не сплачувався ЄСВ) та на той час позивач ніде не працював і не перебував на обліку в центрі зайнятості.

28.11.2019 року Комісією розглянуто надані позивачем документи та відповідно підпункту 3 пункту 14 Положення та з урахуванням виявлених обставин відповідачем-3 прийнято рішення відмовити позивачу у призначенні житлової субсидії з 01.10.2019 року.

Позивач може набути право на призначення житлової субсидії, якщо на момент призначення житлової субсидії буде сплачувати (за нього буде сплачено) внесок у розмірі не меншому, ніж мінімальний, протягом двох місяців підряд перед днем звернення за призначенням житлової субсидії, або він буде зареєстрований у державній службі зайнятості.

Судом не встановлено порушення прав позивача листом Лівобережного управління соціального захисту населення від 03.04.2020 року №Г-45/1, оскільки позивачу було роз`яснено процедуру звернення з відповідною вимогою.

Окрім того, у справі відсутні документи, які б надавали позивачу право на отримання субсидії.

Таким чином, вимоги в цій частині позовних вимог не підлягають задоволенню.

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надавати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30.01.2018 та 20.02.2018 (справи №№ 804/2252/14, 818/1394/17 відповідно) та у постанові від 20.05.2020 (справа №821/1269/17).

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд зазначає, що на підтвердження заподіяння позивачу моральної шкоди, останнім не надано жодного належного доказу, у зв`язку з чим суд не має можливості встановити та підтвердити наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача-4 та негативними наслідками, що настали для позивача у вигляді заподіяної моральної шкоди.

Беручи до уваги те, що позивачем не доведено і не надано суду відповідних доказів завдання йому моральної шкоди, суд зробив висновок про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині вимог.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 818/1434/17, від 19 жовтня 2020 року у справі 580/194/19.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. У адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з п.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Беллет проти Франції", суд зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

При цьому, суд зауважує, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Оцінивши надані сторонами у справі докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності відповідно до ст.86 КАС України, та надавши відповідь на кожен із специфічних, доречних та важливих доводів позивача в світлі висновку, викладеного в пункті 25 Рішення Європейського Суду з прав людини "Проніна проти України" (заява №63566/00, Страсбург 18 липня 2006 року), суд зробив висновок про можливість винесення законного і об`єктивного рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Судові витрати під час розгляду справи не здійснювались.

Суддя Дніпропетровського окружного адмінстративного суду Ніколайчук С.В. у період з 23.07.2021 року по 30.07.2021 року перебувала у щорічній відпустці.

Керуючись ст. ст.ст. 139, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Дніпровської міської ради (просп. Дмитра Яворницького, 75, м. Дніпро, 49000, ), Дніпропетровського обласного центру зайнятості (49006, м. Дніпро, вул. Ю. Савченко, 12, ), Лівобережного управління соціального захисту населення (49051, м. Дніпро, просп. Петра Калнишевського, 55), Департаменту соціальної політики (49000, м.Дніпро, просп. Д.Яворницького, 75) про визнання такими, що не відповідають Конституції України відмови, зобов`язання вчинити певні дії,- задоволити частково.

Зобов`язати Департамент соціальної політики Дніпровської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.11.2019 року про надання матеріальної допомоги, з урахуванням висновків суду, викладених в даному рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 02.08.2021 року. .

Суддя С.В. Ніколайчук