Справа № 160/9593/20
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2021-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

09 серпня 2021 року м. Дніпросправа № 160/9593/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Білак С.В., Олефіренко Н.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.01.2021 р. (суддя Озерянська С.І.) в справі № 160/9593/20 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльності Державної казначейської служби України (далі ДКСУ) з невиконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.08.2018 року у справі № 201/5279/16-ц за його позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про стягнення на користь позивача сум коштів.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.01.2021 р. позов задоволено, визнано протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України з невиконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.08.2018 року у справі № 201/5279/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про стягнення на користь позивача сум коштів.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вважає, що судом першої інстанції безпідставно відкрите провадження у справі, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду, адже позивач звернувся з позовом через 1 рік та 3 місяці після того, як дізнався про порушення права на відшкодування з листа ДКСУ від 17.05.2019 р.

На думку апелянта, судом першої інстанції безпідставно застосовано до цих правовідносин Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Рішенням в справі № 201/5279/16-ц стягнуто на користь позивача сумарно 83 000 грн. в рахунок відшкодування шкоди, заподіяної злочином.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень і виконавчих документів, боржником в яких є державний орган, не є тотожним обов`язку держави відшкодувати шкоду як виду цивільно-правової відповідальності.

В першому випадку виконання судових рішень покладено на органи казначейства як на органи, що здійснюють казначейське обслуговування рахунків відповідного державного органу, боржником є відповідний державний орган, який несе зобов`язання своїм коштом в межах асигнувань з державного бюджету, що й зумовлює участь казначейства у виконанні таких рішень.

У випадку з позивачем йдеться про стягнення коштів не з державного органу, а з державного бюджету шкоди, завданої злочином. Такі зобов`язання держави не слід ототожнювати із зобов`язанням державних органів за судовими рішеннями, відповідно, неможливо уподібнювати механізм виконання судових рішень в цих випадках. Виконання рішень відбувається за різними бюджетними програмами.

Тому зазначений закон не поширюється на виконання рішень про відшкодування шкоди, заподіяною злочином, за рахунок коштів Держбюджету.

З цього питання посилається на постанову Верховного Суду від 30.04.2020 р. в справі № 804/2076/17.

Вказує на відсутність порядку та механізму відшкодування шкоди, заподіяної злочином, а також бюджетної програми, за рахунок якої необхідно здійснювати таке відшкодування

ДКСУ не відмовляється від виконання рішення, проте у зв`язку з відсутністю закону, який має регулювати порядок і механізм відшкодування шкоди, заподіяної злочином, а також у зв`язку з тим, що в Держбюджеті не передбачено асигнувань на відшкодування такої шкоди, у ДКСУ з незалежних від нього причин відсутня реальна можливість виконання такого рішення.

Документи позивача обліковуються в ДКСУ і після встановлення законом відповідного порядку відшкодування та відповідних бюджетних асигнувань буде здійснено заходи щодо безспірного списання коштів на користь позивача.

Вказує, що ДКСУ направлено лист до Мінфіну від 28.01.2020 р. № 5-05-1-05/2016 про вжиття заходів щодо забезпечення виконання рішень суду.

Зазначене свідчить про відсутність протиправних дій казначейства, як й протиправної бездіяльності.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга має бути задоволена частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.08.2018 року у справі № 201/5249/16-ц позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про відшкодування шкоди, завданої злочином, задоволено частково, стягнуто з Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 : 46 952,77 грн. в рахунок повернення витрат на лікування і протезування; 22 623,26 грн. заборгованості за щомісячними платежами; 480 грн. щомісячно в рахунок відшкодування шкоди здоров`ю безстроково; 9 600 грн. щорічно в рахунок відшкодування витрат на санаторно-курортне лікування безстроково; 2 524,80 грн. в рахунок повернення витрат на оплату судово-медичної експертизи.

21.12.2018 р. Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська видано виконавчий лист у справі № 201/5249/16-ц (провадження 2/201/718/2018).

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.08.2018 року у справі № 201/5249/16-ц набрало законної сили 12.12.2018 року.

06.01.2019 року позивач звернувся з заявою до ДКСУ, в якій просив здійснити фактичне виконання виконавчого листа, виданого на виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.08.2018 року у справі № 201/5249/16-ц.

16.01.2019 року позивач звернувся з заявою до ДКСУ про відкриття виконавчого провадження.

17.05.2019 року ДКСУ листом № 5-06-06/8639 «Про надання інформації» повідомила позивача про те, що на сьогоднішній день законодавством не визначено джерело та порядок відшкодування шкоди, завданої в наслідок кримінального правопорушення.

Встановивши, що відповідачем всупереч вимогам Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» №4901-VI та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845, (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 року №45) виконавчий лист не виконаний, а відсутність у відповідача бюджетних коштів на відповідні цілі не можуть слугувати підставою для невиконання судового рішення, ухваленого на користь позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про допущення ДКСУ бездіяльності щодо невиконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.08.2018 року № 201/5279/16-ц.

При цьому фактично задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вказав на надмірну тривалість виконання судового рішення, та застосовував до спірних правовідносин тримісячний строк, встановлений ч. 4 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та п. 48 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників №845.

Суд погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, проте вважає за необхідне змінити його в частині обґрунтування висновків суду для прийняття такого рішення, оскільки вирішуючи спір, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Судом встановлено, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.08.2018 р. в справі № 201/5279/16-ц, яке набрало законної сили 12.12.2018 р., стягнуто з Головного управління ДКСУ в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 шкоду, завдану злочином, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 : 46 952,77 грн. в рахунок повернення витрат на лікування і протезування; 22 623,26 грн. заборгованості за щомісячними платежами; 480 грн. щомісячно в рахунок відшкодування шкоди здоров`ю безстроково; 9 600 грн. щорічно в рахунок відшкодування витрат на санаторно-курортне лікування безстроково; 2 524,80 грн. в рахунок повернення витрат на оплату судово-медичної експертизи.

Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 21.12.2018 р. видано виконавчий лист, який пред`явлено до примусового виконання до ДКСУ 16.01.2019 р.

Листом від 17.05.2019 р. № 5-06-06/8639 відповідачем повідомлено позивача та його представника про здійснення заходів по виконанню виконавчого листа після встановлення у Державному бюджеті відповідних бюджетних асигнувань, а також не визначення законодавством джерела та порядку відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Спірним під час апеляційного перегляду справи є правомірність застосування судом першої інстанції до цих правовідносин Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», а також доведеність наявності ознак протиправної бездіяльності з боку ДКСУ щодо виконання рішення на користь позивача.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Приписами статті 1177 Цивільного кодексу визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Законодавцем не прийнято окремого закону, яким врегульоване питання відшкодування державою шкоди, заподіяною злочином.

Судом першої інстанції до цих правовідносин застосовано Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 р. № 4901-VI (далі Закон № 4901-VI), який відповідно до частини першої статті 1 встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" (далі - рішення суду), та особливості їх виконання.

Частиною першою статті 2 Закону № 4901-VI передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

За приписами частин першої другої статті 3 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду.

Таким чином, цим Законом закріплені гарантії щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, в яких боржниками є державні органи, державні підприємства, установи, організації, а також юридичні особи, примусова реалізація майна яких забороняється відповідно до законодавства.

Проте, рішенням у справі №201/5279/16-ц стягнуто на користь позивача суми на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку.

Як у випадку виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, так і у випадку відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі кримінальним правопорушенням (злочином), джерелом виплати є кошти державного бюджету, а безспірне списання коштів державного бюджету в обох випадках здійснює Державна казначейська служба України, проте ці правовідносини не є однорідними.

Обов`язок держави відшкодувати шкоду за статтею 1177 Цивільного кодексу України виникає з правовідносин, суть яких можна охарактеризувати як деліктні, а вид юридичної відповідальності - цивільно-правовий. У цих правовідносинах боржником є держава, яка реалізує свій обов`язок щодо відшкодування шкоди (на підставі судового рішення) через Державну казначейську службу України, тоді як гарантії держави щодо виконання судових рішень і виконавчих документів, боржником за якими є, зокрема, державний орган, а також участь Державної казначейської служби України у цьому процесі мають інше призначення та завдання. В останньому випадку виконання судових рішень щодо стягнення коштів покладено на органи казначейства як на органи, які здійснюють казначейське обслуговування рахунків відповідного державного органу. Боржником в такому випадку є державний орган, який несе зобов`язання перш за все своїм коштом в межах асигнувань з державного бюджету, що і зумовлює участь Державної казначейської служби України у виконанні таких судових рішень.

У випадку, що зараз розглядається, теж йдеться про стягнення коштів, однак не з державного органу, а з державного бюджету і кошти, які стягнув суд - матеріальна шкода, право на відшкодування якої передбачено статтею 1177 Цивільного кодексу України. Зобов`язання держави щодо відшкодування шкоди у випадках, визначених законом, не слід ототожнювати із зобов`язаннями державних органів за судовим рішенням (про стягнення коштів), а відтак не можна уподібнювати механізм виконання судових рішень в обох цих випадках. Крім того, виконання судових рішень в обох описаних ситуаціях відбувається за різними бюджетними програмами, що поряд з наведеним вище також підтверджує доводи відповідача про те, що правова регламентація правовідносин щодо виконання судових рішень, боржниками за якими є в одному випадку державний орган, в іншому - держава, відрізняється, і застосування окремих нормативних положень з однієї сфери правовідносин до іншої є помилковим.

Аналогічна за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30.04.2020 р. в справі № 803/2076/17.

Висновок суду першої інстанції про протиправність бездіяльності ДКСУ щодо невиконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.08.2018 року у справі № 201/5279/16-ц ґрунтується виключно на вимогах Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» щодо недотримання строку виконання.

Оскільки спірні правовідносини не регулюються Законом № 4901-VI, зокрема щодо строку виплати коштів (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI), суд погоджується з доводами апелянта, що судом першої інстанції неправильно застосовано до спірних правовідносин норми Закону № 4901-VI.

Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначає Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. № 845 (в редакції постанови від 30.01.2013 р. № 45), (далі Порядок № 845).

Зокрема, цей Порядок регулює питання безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення (абзац 5 пункту 35 Порядку № 845).

За змістом пункту 38 Порядку № 845 для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

Пунктом 39 Порядку № 845 передбачено, що у разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом одного місяця з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України або виділення коштів з резервного фонду державного бюджету на зазначену мету.

Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України або рішенням про виділення коштів з резервного фонду державного бюджету.

Казначейство зберігає виконавчі документи до виконання їх у повному обсязі.

Пунктом 40 цього Порядку визначено, що казначейство веде бухгалтерський облік та складає звітність про здійснення в установленому порядку безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку.

Таким чином, Порядком № 845 також передбачено алгоритм дій казначейства з виконання виконавчих документів про відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням.

Відповідачем до апеляційній скарзі додано докази на підтвердження направлення листа на адресу Мінфіну від 28.01.2020 р. № 5-05-1-05/2016 про вжиття заходів щодо забезпечення виконання рішень суду.

При наданні оцінці поведінки відповідача стосовно виконання рішення на користь позивача суд враховує, що 16.01.2019 р. позивачем подано ДКСУ виконавчий лист та заява про відкриття виконавчого провадження.

ДКСУ 17.05.2019 р. листом № 5-06-06/8639 повідомила позивача про те, що законодавством не визначено джерело та порядок відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.

І тільки 28.01.2020 р. позивач звернувся до Мінфіну з питання вжиття заходів щодо забезпечення виконання рішення суду.

Інших заходів відповідачем з метою виконання рішення на користь позивача не вживалось.

Крім того, в порушення пункту 39 Порядку № 845, яким передбачено, що у разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом одного місяця з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України або виділення коштів з резервного фонду державного бюджету на зазначену мету, відповідач тільки після сплину одного року після надходження на виконання виконавчого листа звернувся до Міністерства фінансів з питання вчинення заходів на виконання судового рішення.

Зазначені обставини свідчать на користь висновку, що з боку ДКСУ допущена протиправна бездіяльність у питанні виконання судового рішення на користь позивача.

Посилання апелянта на відсутність порядку та механізму відшкодування шкоди, заподіяної злочином, а також бюджетної програми, за рахунок якої необхідно здійснювати таке відшкодування, як й на відсутність в Державному бюджету відповідних асигнувань, суд визнає безпідставними, адже відсутність відповідного порядку не позбавляє державу обов`язку виконати судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання.

Європейським судом з прав людини у рішенні «Войтенко проти України» (№18966/02) від 29 червня 2004 року зазначено, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу № 1.

У справі «Гордєєви і Гурбик проти України» (№ 27370/03, № 30049/04) від 17 січня 2006 року Європейський суд з прав людини зазначив, що державний орган не може довільно посилатись на брак коштів для оплати заборгованості, присудженої рішенням суду. Таким чином, відмовою протягом декількох років здійснити необхідні заходи для виконання остаточних судових рішень державні органи України частково позбавили положення пункту 1 статті 6 Конвенції її корисного ефекту. Цього достатньо для того, щоб Суд міг зробити висновок про те, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції.

Таким чином, невиконання судового рішення порушує право особи на справедливий суд та фактичне нівелює наданий особі судовий захист, що, на думку суду, є неприпустимим.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для зміни судового рішення.

Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини 6 статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.01.2021 р. в справі № 160/9593/20 задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.01.2021 р. в справі № 160/9593/20 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття 09.08.2021 р. та відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Повне судове рішення складено 09.08.2021 р.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.В. Білак

суддя Н.А. Олефіренко