Справа № 820/3541/17
Суддя: Котеньов О.Г.
Дата ухвалення: 2021-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

10 серпня 2021 р. справа № 820/3541/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Котеньова О.Г., розглянувши за правилами спрощеного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України до Приватної фірми «Променерго» про накладення арешту на кошти, -

В С Т А Н О В И В:

Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області звернулося до суду з адміністративним позовом до Приватної фірми «Променерго», у якому просило:

підтвердити обґрунтованість умовного адміністративного арешту майна ПФ «Променерго» (30357156), застосованого на підставі рішення заступника начальника Головного управління ДФС у Харківській області від 17 серпня 2017 року;

накласти арешт на кошти, які перебувають на рахунках ПФ «Променерго», відкритих в банківських установах, шляхом зупинення видаткових операцій на таких рахунках.

Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду постановою від 27.05.2021 замінено позивача у справі Головне управління ДФС у Харківській області його правонаступником Головним управлінням ДПС у Харківській області.

Касаційну скаргу Головного управлінням ДПС у Харківській області задоволено частково. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2017 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2017 року у справі № 820/3541/17 скасовано в частині відмови у задоволенні позову про накладення арешту на кошти, які перебувають на рахунках Приватної фірми «Променерго», відкритих у банківських установах, шляхом зупинення видаткових операцій на таких рахунках та в цій частині справу направлено на новий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду.

У іншій частині позовних вимог постанову Харківського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2017 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2017 року залишено без змін.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 прийнято до розгляду адміністративний позов Головного управління ДПС у Харківській області до Приватної фірми «Променерго» про підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна та накладення арешту в частині позовних вимог про накладення арешту на кошти, які перебувають на рахунках Приватної фірми «Променерго», відкритих у банківських установах, шляхом зупинення видаткових операцій на таких рахунках, а також замінено позивача у справі №820/3541/17 - Головне управління ДПС у Харківській області, на правонаступника - Головне управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, код ЄДРПОУ ВП 43983495).

В обґрунтування позову вказано, що платник податків допустив неналежне виконання податкового обов`язку при здійсненні контролю за податковою дисципліною, створивши перешкоди у проведенні перевірки у спосіб не допуску працівників контролюючого органу. Вказана обставина є визначеною законом підставою для накладення арешту на кошти платника у банківській установі.

У відзиві на позов відповідач вказав, що зазначена обставина є підставою для застосування вказаного методу впливу виключно у тому випадку, коли платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу. Оскільки наявність законних підстав для проведення даної перевірки викликали обґрунтовані сумніви у платника податків, ним не було допущено податковий орган до перевірки, а законність дій та наказів контролюючого органу стала предметом розгляду окремої судової справи (№820/3481/17). Відповідач вважає, що для прийняття законного та обґрунтованого рішення по даній справі необхідним є врахування важливої фактичної обставини: планову виїзну документальну перевірку ПФ «ПРОМЕНЕРГО» було проведено, представників податкового органу допущено без жодних нарікань та зауважень, коли для проведення планової документальної перевірки дійсно були всі законні підстави. Перевірка проводилась з 17.05.2019 по 21.06.2019. Враховуючи наведені вище обставини, як вважає відповідач, на сьогоднішній день відсутній предмету спору, оскільки обставини, якими було зумовлено звернення позивача із позовом, припинені.

У додаткових пояснення позивач вказав, що платник податків у наданому відзиві на адміністративний позов зазначає пре проведення контролюючим органом перевірки за період з 01.01.2016 по 31.03.2019. У той же час у даній справі платником податків не було допущено контролюючий орган до проведення виїзної планової документальної 01.01.2014 по 31.03.2017, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 по 31.03.2017, тобто за інші податкові періоди.

У додаткових пояснення відповідач зазначив, що всупереч нормам ПК України позивач просить суд накласти арешт на всі кошти відповідача на всіх банківських рахунках відповідача. При цьому відповідач буде позбавлений можливості здійснювати операцій з видачі заробітної плати та сплати податків, зборів, єдиного внеску та інші зобов`язання. Арешт коштів на всіх рахунках відповідача спричинить арешт державних коштів - а саме коштів державного бюджету України, які перебувають на рахунку відповідача в Державній казначейській службі України (цільові бюджетні кошти по контрактах з Міністерством оборони України).

ПФ «ПРОМЕНЕРГО» скористалася своїм правом на оскарження незаконного Наказу М3177 від 13.07.2017 року та діяла в межах закону при недопущенні податкового органу до перевірки. Наведене унеможливлює застосування будь-яких заходів, які мають на меті «покарання» платника податків , примушування до виконання певного обов`язку тощо, або застосування таких заходів за спливом значного проміжку часу (близько трьох років) після вичерпання обставин, які були підставою подання позову позивачем.

Так, планова документальна виїзна перевірка згідно Наказу №3177 від 13.07.2017 повинна була бути проведена з 28.07.2017 року тривалістю 10 робочих днів, при цьому наказ є індивідуальним актом, який вичерпується його виконанням або спливом визначеного в ньому строку. При цьому, якщо наказ вичерпується саме шляхом виконання, то слід говорити про реалізацію наказу про проведення перевірки. Якщо ж перевірка не була розпочата в період, що зазначений в наказі, наказ вичерпується за спливом строку та вважається нереалізованим. Крім того, наказ на проведення планової перевірки видається на підставі затвердженого плану перевірок на певний період (квартального - до 2017 року, чи річного - після 2017 року). Таким чином, наказ на проведення планової перевірки повністю припиняє свою дію із закінченням періоду часу, на який затверджено план-графік планових документальних перевірок. Спірний наказ було визнано судом законним, але після спливу строку він не є чинним. Оскільки Наказ №3177 від 13.07.2017 вичерпав свою дію, закінченням строку його виконання ще у серпні 2017 року, він не є діючим, а тому не підлягає виконанню. Наразі не існує правової процедури, якою формально можна виконати даний наказ. Таким чином, закінчення дії наказу контролюючого органу у часі і неприйняття контролюючим органом рішення про зупинення перевірки призводить до відсутності підстав для накладення арешту на майно платника у вигляді грошових коштів. Проведення перевірки за період 01.01.2014 - 01.01.2016 не врегульовано чинним податковим законодавством, правовий механізм такого збільшення періоду, що перевіряється - відсутній. Відповідач, як і позивач, позбавлений ініціювати перевірку такого періоду. Враховуючи мету, з якою пов`язано застосування арешту коштів на рахунках платника податків (в спірних правовідносинах це допуск посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки) та факту проведення перевірки у відповідача, на момент вирішення справи по суті відсутні підстави (допуск до перевірки відбувся, перевірку проведено) для застосування положень п. 94.6 ст. 94 Податкового кодексу України та накладення арешту на кошти ПФ «ПРОМЕНЕРГО», які знаходяться на рахунках у банків, що, на думку відповідача, є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Також відповідач посилається як на преюдиційну обставину на те, що позивачем не доведено суду факт не допуску до перевірки. Додатково також зазначає, що у порядку ст.94 Податкового кодексу України арешт може бути накладений виключно на діючий та конкретно ідентифікований рахунок платника податків у банківській установі. Документ "Дані про банківські рахунки", доданий позивачем, визнаний судом неналежним та недопустимим доказом. Також відповідач вказав, що для звернення з позовними вимогами щодо накладення арешту на кошти, що знаходяться в банку платника податків з підстав не допуску перевіряючих до перевірки, не є передбаченою правовою підставою визначеною положеннями податкового законодавства для накладання арешту на кошти, які перебувають на рахунках товариства, відкритих в банківських установах.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

Відповідач не скористався правом надати відзив на позовну заяву, процесуальні документи направлялись судом на адресу відповідача, вказану у позові та підтверджену у порядку, визначеному ч.3 ст.171 КАС України.

Керуючись ч.6 ст.7 КАС України, суд застосовує приписи ч.11 ст.126 КАС України, якою визначено, що у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Відповідно до ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Суд розглядає справу у порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі п.10 ч.1 ст.4, ч.4 ст.229 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає таке.

Судом встановлено, що ГУ ДФС у Харківській області 13 липня 2017 року за № 3177 видано наказ про проведення документальної планової перевірки ПФ «Променерго» () за період діяльності з 01 січня 2014 року по 31 березня 2017 року. Документальну планову перевірку ПФ «Променерго» провести з 28 липня 2017 року тривалістю 10 робочих днів.

28 липня 2017 року контролюючим органом складено акт про неможливість розпочати перевірку.

03 серпня 2017 року ГУ ДФС у Харківській області видано наказ № 3754 «Про внесення змін до наказу ГУ ДФС у Харківській області від 13 липня 2017 року № 3177 «Про проведення перевірки ПФ «Променерго» (податковий номер 30357156), яким внесено зміни до пункту 2 наказу в частині дати початку проведення перевірки, а саме: викладено пункт 2 наказу у такій редакції: «Документальну планову виїзну перевірку ПФ «Променерго» провести з 14 серпня 2017 року тривалістю 10 робочих днів.

14 серпня 2017 року працівниками ГУ ДФС у Харківській області складено акт «Про неможливість розпочати перевірку ПФ «Променерго».

16 серпня 2017 року ГУ ДФС у Харківській області стосовно ПФ «Променерго» прийнято рішення «Про застування умовного адміністративного арешту майна платника податків».

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується такими приписами норм чинного законодавства.

Згідно з пп.20.1.4 п.20.1 ст.20 ПК України контролюючі ограни мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

В свою чергу п. 75.1 ст.75 ПК України встановлено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Відповідно до п.77.4 ст.77 ПК України про проведення документальної планової перевірки керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом.

Право на проведення документальної планової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки вручено під розписку або надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки.

Пункт 77.6 цієї статті визначає, що допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення документальної планової виїзної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу.

Як визначено п.81.1 ст.81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) у допуску посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення перевірки складається акт, який засвідчує факт відмови (п.81.2 ст.81 ПК України).

Податковим кодексом України передбачено право застосування адміністративного арешту на майно платника податків, який відмовляється від проведення документальної перевірки за наявності підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу.

Відповідно до п.94.1. ст.94 ПК України адміністративний арешт майна платника податків (далі - арешт майна) є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов`язків, визначених законом.

Згідно з п.94.2. ст.94 ПК України арешт майна може бути застосовано, якщо з`ясовується одна з таких обставин: платник податків порушує правила відчуження майна, що перебуває у податковій заставі (п.п. 94.2.1); фізична особа, яка має податковий борг, виїжджає за кордон (п.п. 94.2.2); платник податків відмовляється від проведення документальної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу (п.п. 94.2.3); відсутні документи, що підтверджують державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців відповідно до закону, дозволи (ліцензії) на здійснення господарської діяльності, торгові патенти, сертифікати відповідності реєстраторів розрахункових операцій (п.п. 94.2.4); відсутня реєстрація особи як платника податків в органі державної податкової служби, якщо така реєстрація є обов`язковою відповідно до цього Кодексу, або коли платник податків, що отримав податкове повідомлення або має податковий борг, вчиняє дії з переведення майна за межі України, його приховування або передачі іншим особам (п.п. 94.2.5); платник податків відмовляється від проведення перевірки стану збереження майна, яке перебуває у податковій заставі (94.2.6); платник податків не допускає податкового керуючого до складення акту опису майна, яке передається в податкову заставу (94.2.7).

Керівник органу державної податкової служби (його заступник) за наявності однієї з обставин, визначених вище, та на підставі звернення відповідного підрозділу, який у межах своїх повноважень встановлює такі обставини, приймає рішення про застосування арешту майна платника податків (п.94.6. ст.94 ПК України).

Підпунктом 94.6.2 п.94.6 ст. 94 ПК України визначено, що арешт коштів на рахунку платника податків здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення контролюючого органу до суду.

При цьому, суд зазначає, що підстави для застосування як адміністративного арешту майна, так і арешту коштів на рахунках платника податків, визначені пунктом 94.2 статті 94 Податкового кодексу України. Обидва види арешту, за загальним правилом, застосовуються з однакових підстав, але розрізняються процедурою застосування - або за рішенням керівника податкового органу (щодо майна, відмінного від коштів), або за рішенням суду (арешт коштів).

Зазначене випливає із системного тлумачення правових норм, які містяться у статті 94 Податкового кодексу України. Ці норми регулюють як правовідносини, що виникають при накладенні адміністративного арешту майна, так і арешту коштів платника податків, причому зміст правового регулювання викладається в єдиному контексті.

Відповідно до пункту 94.1 статті 94 Податкового кодексу України адміністративний арешт майна платника податків (далі арешт майна) є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов`язків, визначених законом.

Арешт коштів на рахунку платника податків є різновидом адміністративного арешту, який застосовуються виключно на підставі рішення суду (на відміну від адміністративного арешту іншого майна, який здійснюється за рішенням керівника податкового органу).

Таким чином, незважаючи на те, що норми статті 94 Податкового кодексу України регулюють застосування будь-якого адміністративного арешту незалежно від предмета такого арешту, водночас ця стаття послідовно розмежовує порядок накладення адміністративного арешту на майно платника податків, відмінне від коштів, та арешту коштів платника податків.

Відповідно до пункту 94.10 статті 94 Податкового кодексу України арешт на майно може бути накладено рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, обґрунтованість якого протягом 96 годин має бути перевірена судом.

Натомість арешт коштів на рахунку платника податків відповідно до абзацу другого підпункту 94.6.2 пункту 94.6 статті 94 здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення контролюючого органу до суду.

Наведені норми кореспондуються з приписом пункту 94.4 статті 94 Податкового кодексу України, згідно з якою арешт може бути накладено контролюючим органом на будь-яке майно платника податків, крім майна, на яке не може бути звернено стягнення відповідно до закону, та коштів на рахунку платника податків.

Зі змісту цієї норми випливає, що компетенція щодо накладення арешту майна належить контролюючому органу, але така компетенція не поширюється на арешт коштів платника податку, який накладається за рішенням лише суду на підставі звернення податкового органу.

Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд, вказав, що арешт коштів на рахунках та зупинення видаткових операцій на рахунках платника податків є тотожними поняттями для цілей регулювання податкових правовідносин. Співвідношення понять «арешт коштів на рахунках» (підпункт 20.1.33 пункту 20.1 статті 20, абзац другий пункту 94.6.2 пункту 94.6 статті 94 Податкового кодексу України) та «зупинення видаткових операцій на рахунках» (підпункт 20.1.31 пункту 20.1 статті 20, пункт 89.4 статті 89, пункт 91.4 статті 91 Податкового кодексу України), то відповідно до норм ПК України вони мають однакове значення з точки зору їх застосування як примусового заходу.

Відповідно до ч.5 ст.353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку про те, що аргументи відповідача про відсутність повноважень контролюючого органу для звернення до суду з означеними позовними вимогами є неприйнятними.

Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд, вказав, що судами не було встановлено обставин у справі, на які позивач посилається як на підставу застосування адміністративного арешту активів відповідача у вигляді зупинення видаткових операцій на рахунках платника податків не допуск працівників контролюючого органу до проведення перевірки, тоді як ці обставини відповідно до приписів КАС України є предметом доказування

При цьому судам необхідно врахувати, що недопуск працівників податкового органу до проведення перевірки можуть мати як правомірний характер, так і не правомірний характер, у випадку відсутності у платника податків правових підстав для такого не допуску.

Так, абзац п`ятий підпункту 81.1 статті 81 ПК України визначає, що у разі непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється (абзац шостий підпункту 81.1 статті 81 ПК України).

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що законодавцем встановлено випадки, коли платник податків може скористатись правом недопуску посадових осіб контролюючого органу до перевірки:

- непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків документів, визначених абзацами другим-четвертим пункту 81.1 статті 81 ПК України (направлення та наказу на проведення перевірки, службового посвідчення);

- оформлення документів, вказаних в абзацах другому-третьому пункту 81.1 статті 81 ПК України, з порушенням вимог, встановлених цим пунктом.

Судовим розглядом встановлено, що відповідач, вважаючи наказ на проведення перевірки (з внесеними змінами) таким, що не відповідає вимогам закону, реалізував своє право на оскарження такого наказу у судовому порядку (справа №820/3481/17), за результатами судового розгляду платнику податків відмовлено у задоволенні його позовних вимог.

При цьому проблемним питанням в межах спору №820/3481/17 була реалізація податковим органом при здійсненні владних управлінських функцій щодо призначення та проведення документальних планових перевірок у 2017 році норми абзацу другого пункту 77.1 статті 77 Податкового кодексу України, яка доповнена Законом України від 21 грудня 2016 року № 1797-VIII та набрала законної сили з 01 січня 2017 року.

Так, звертаючись до суду з вимогами про скасування наказу про проведення перевірки, платник податків наполягав на тому, що положення абзацу другого пункту 77.1 статті 77 Податкового кодексу України передбачають, що план-графік документальних планових перевірок на поточний рік оприлюднюється на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, до 25 грудня року, що передує року, в якому будуть проводитися такі документальні планові перевірки.

Оскільки таке оприлюднення не відбулось, відповідач вважав, що підстава для проведення перевірки, що є обов`язковою вимогою до наказу за п.81.1 ст.81 ПК України, є такою, що не відповідає приписам ПК України.

Судовим розглядом у справі №820/3481/17 встановлено, що зазначена норма діє з 01 січня 2017 року, а тому повинна застосовуватися органами Державної фіскальної служби починаючи з моменту набрання нею чинності, проте буквальне тлумачення абзацу другого пункту 77.1 статті 77 Податкового кодексу України дає підстави здійснити висновок, що реалізована вона може бути лише стосовно оприлюднення планів-графіків документальних планових перевірок, які будуть проводитись у 2018 році.

Висновуючись на аналізі наведеної норми, Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року зазначив, що запровадження встановленого з 01 січня 2017 року порядку стосовно оприлюднення планів-графіків документальних планових перевірок до 25 грудня року, що передує року, в якому будуть проводитися документальні планові перевірки, можливе з 01 січня 2018 року.

Суд зазначає, що саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного здійснення податкового контролю щодо себе; а також що допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні та проведенні відповідної документальної виїзної або фактичної перевірки, які викладено в постановах Верховного Суду від 13 березня 2018 року (справа № 804/1113/16), від 24 травня 2019 року (справа № 826/16221/15), від 3 жовтня 2019 року (справа № 820/850/16), від 16 жовтня 2019 року (справа № 820/11291/15), від 22 листопада 2019 року (справа № 815/4392/15).

Тобто, у межах спірних правовідносин відповідачем реалізовано своє право на недопуск контролюючого органу до проведення перевірки з мотивів сумнівів у законності наказу про проведення перевірки, що стало предметом судового розгляду.

Висновки судів у справі про оскарження такого наказу про нерозповсюдження чинної на той час норми Податкового кодексу України щодо оприлюднення плану-графіку на веб-сайті фіскального органу на спірні правовідносини хоч і слугували підставою для визнання наказу правомірним, утім, не можуть вважатись безумовним свідченням того, що на момент недопуску посадових осіб до проведення перевірки платних податків був позбавлений можливості реалізувати своє право, визначене п.81.1 статті 81 ПК України.

В означеному контексті суд вважає за необхідне застосувати принцип in dubio pro tributario, закріплений у підпункті 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового Кодексу України, в якому зазначено, що презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Безперечно, у межах цього спору у контролюючого органу наявне право звернутися до суду з позовом про накладення арешту на кошти платника податку шляхом зупинення видаткових операцій на його рахунках, утім, як вказав Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд, суду належить з`ясувати, чи був недопуск контролюючого органу до проведення перевірки неправомірним.

Між тим, проведеним судовим розглядом встановлено, що недопуск до перевірки відбувся у зв`язку з сумнівами платника податків щодо законності наказу про проведення перевірки, і саме на етапі допуску до проведення перевірки відповідач міг реалізувати право на захист від безпідставного здійснення податкового контролю щодо себе.

Існування презумпції правомірності рішень (позицій) платника податків тісно пов`язано з визначенням того, які дії платника є правомірними та, відповідно, який платник визнається добросовісним.

Судовим розглядом встановлено, що дії відповідача щодо недопуску посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки не можуть вважатися неправомірними, а сам платник податків - недобросовісним, оскільки вважав, що його право порушене, та захищав його у встановлений законом спосіб.

Так, як вже зазначалось вище, судами під час розгляду справи №820/3481/17 зроблено висновок про те, що перевірка позивача запланована згідно плану-графіку на ІІІ квартал 2017 року, здійснити оприлюднення цього плану-графіку до 25 грудня 2016 року, як того вимагають приписи пункту 77.1 статті 77 Податкового кодексу України, не вбачається можливим. При цьому план-графік проведення документальних планових перевірок платників податків на ІІІ квартал 2017 року затверджено 27 червня 2017 року.

У справі, що розглядається, за таких обставин суд керується положеннями пріоритетності інтересів платника податків, який реалізував своє право не допустити посадових осіб до проведення перевірки за наявності обґрунтованих сумнівів у законності наказу на проведення перевірки, що у контексті дотримання балансу між публічним і приватним інтересом тлумачиться судом на користь платника податку.

За таких обставин підстави для задоволення позову про накладення арешту на кошти, які перебувають на рахунках Приватної фірми «Променерго», відкритих у банківських установах, шляхом зупинення видаткових операцій на таких рахунках, відсутні.

Суд додатково зазначає, що аргументи учасників справи стосовно реалізації наказу №3177 від 13.07.2017 у контексті цього спору є неприйнятними, адже предметом розгляду цього спору не є законність такого наказу, а також право контролюючого органу проводити перевірку за період, визначений у цьому наказі. Аргументи відповідача про зупинення строку проведення перевірки також є недоречними, оскільки приписи п.82.4 ст.82 ПК України регулюють зупинення строку перевірки великого платника податків.

Що ж до інших доводів учасників справи, суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 19, 139, 205, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України до Приватної фірми «Променерго» про накладення арешту на кошти - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До визначення Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів), можливості вчинення передбачених цим Кодексом дій з використанням підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності редакцією Кодексу адміністративного судочинства України від 15.12.2017.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення у повному обсязі виготовлено 10 серпня 2021 року.

Суддя О.Г. Котеньов