Справа № 640/2718/21
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2021-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/2718/21 Суддя (судді) першої інстанції: Гарник К.Ю.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Бєлової Л.В., Кучми А.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 квітня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом у якому просила:

- визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо непризначення одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю ОСОБА_1 її чоловіка ОСОБА_2 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при випробуванні ядерної зброї, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

- скасувати рішення Міністерства оборони України у формі затвердження 07 грудня 2020 року Міністром оборони протоколу Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 03 грудня 2020 року №157 у частині відмови ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю її чоловіка ОСОБА_2 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при випробуванні ядерної зброї;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку зі смертю чоловіка ОСОБА_2 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при випробуванні ядерної зброї, у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня 2020 року, відповідно Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 21 червня 2020 року внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії помер її чоловік ОСОБА_2 . Рішенням Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум Міністерства оборони України, оформленим протоколом засідання від 03 грудня 2020 року №157 позивачу відмовлено у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю її чоловіка. Вважаючи вказане рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулась до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 квітня 2021 р. позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю. В обґрунтування апеляційної скарги, відповідачем зазначено, що виплата одноразової грошової допомоги членам сімей померлих осіб, звільнених з військової служби, смерть яких настала протягом року після звільнення зі служби, запроваджена Законом України від 06.09.2018 року № 2522-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення соціального захисту військовослужбовців», який набрав чинності з 13.10.2018. Вказане свідчить про те, що позивач не має права на отримання вказаної допомоги у зв`язку із смертю її чоловіка.

Позивач подав відзив, в якому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, що 09 жовтня 2012 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб зі ОСОБА_1 , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

У відповідності до копії витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 14 серпня 1987 року №182 генерал-майора ОСОБА_2 , звільненого наказом МО СРСР №0711 від 06 серпня 1987 року в запас за статтею 59 пункту «а» (за віком) Положення про проходження військової служби офіцерським складом Збройних Сил СРСР, з правом носіння військової форми одягу, 14 серпня 1987 року виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено на облік до Ленінградського РВК м. Києві.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, про що 22 червня 2020 року Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) складено відповідний актовий запис №10503, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 .

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії витягу з протоколу засідання військово-лікарської комісії Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України по встановленню причинного зв`язку захворювань (поранень, контузій, травм, каліцтв) від 18 серпня 2020 року №547 захворювання ОСОБА_2 «Легенево-серцева недостатність», яке призвело до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 та причина смерті, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при випробуванні ядерної зброї.

ІНФОРМАЦІЯ_2 дружина померлого ОСОБА_1 звернулась до Київського міського військового комісаріату з заявою про призначення та виплату їй одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю чоловіка.

08 жовтня 2020 року Київським міським військовим комісаріатом листом №ВСЗ/5163 до Департаменту фінансів Міністерства оборони України направлено документи, які були подані ОСОБА_1 щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги, а також зазначено, що на підставі поданих документів командування вважає, що члени сім`ї, батьки, утриманці померлого ОСОБА_2 , у тому числі, ОСОБА_1 , не мають права на одержання зазначеної грошової допомоги.

03 грудня 2020 року комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийнято рішення, оформлене протоколом засідання №157 (пункт 13 протоколу) щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки на день смерті ОСОБА_2 законодавства не передбачає виплату одноразової грошової допомоги членам сім`ї померлого, якщо смерть настала понад річний термін після звільнення з військової служби.

Вважаючи протиправним вказане рішення відповідача, позивач звернулась до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазанчив, що оскільки чоловік позивача отримав захворювання під час проходження військової служби, а остання має право на отримання одноразової грошової допомоги згідно статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, у ст. 1 якого, зокрема, встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

На підставі статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі Закон №2011-XII).

Згідно з частиною першою статті 16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

В силу приписів пунктів 1, 2 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується, зокрема, у разі: загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби; смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби.

У статті 16 вказаного Закону визначено перелік підстав за яких призначається допомога у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби чи в період її проходження, та у разі смерті, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби не залежно від часу звільнення з військової служби.

Вказаний правовий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 761/18099/15-а.

Відповідно до ст. 16-1 Закону № 2011-XII, у випадках, зазначених у пп.пп. 1-3 п. 2 ст. 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Статтею 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`я є первинним основним осередком суспільства, її складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до пп. а п. 1 ст. 16-2 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у пп. 1 п. 2 статті 16 цього Закону.

Частиною дев`ятою статті 16 Закону України №2011-ХІ визначено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, 25 грудня 2013 року Постановою Кабінету Міністрів України № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

Згідно з пп. 1 п. 4 Порядку №975 одноразова грошова допомога призначається у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, якщо смерть настала під час виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується рівними частинами членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, зокрема у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, передбачених пп. 1 п. 4 цього Порядку, - у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року (п. 5 Порядку №975).

З матеріалів справи випливає, що 03 грудня 2020 року комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийнято рішення, оформлене протоколом засідання №157 (пункт 13 протоколу) щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки на день смерті ОСОБА_2 законодавства не передбачає виплату одноразової грошової допомоги членам сім`ї померлого, якщо смерть настала понад річний термін після звільнення з військової служби.

При цьому, апелянт зазначає, що стаття 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у редакції, чинній на час смерті військовослужбовця, передбачала виплату одноразової грошової допомоги у разі смерті військовослужбовців, а не осіб звільнених зі служби.

На думку апелянта, виплата одноразової грошової допомоги членам сімей померлих осіб, звільнених з військової служби, смерть яких настала протягом року після звільнення зі служби, запроваджена Законом України від 06.09.2018 року № 2522-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення соціального захисту військовослужбовців», який набрав чинності з 13.10.2018.

Так, матеріалами справи підтверджується, що дійсно, на день смерті ОСОБА_2 останній не був військовослужбовцем, проте його захворювання, яке призвело до смерті, було безпосередньо пов`язане із виконанням ним обов`язків військової служби.

Частиною першою статті 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено підстави, за якими призначення та виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.

Нормами цієї статті визначено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком:

а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення;

б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;

в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);

г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Аналогічні положення містяться в пункті 19 Порядку № 975.

Перелік підстав для відмови у виплати одноразової грошової допомоги визначений пунктом 19 Порядку № 975 є виключним та не підлягає розширеному тлумаченню.

Зі змісту вищенаведених норм вбачається, що допомога виплачується не тільки у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби чи в період її проходження, а й у разі смерті, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби незалежно від часу звільнення з військової служби.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 489/4898/16-а.

Визначальним є той факт, що військовослужбовець під час або у зв`язку з виконанням ним обов`язків військової служби захворів, внаслідок чого помер. Допомога у такому випадку призначається незалежно від того, чи була особа військовослужбовцем на час смерті. Факт наявності статусу військовослужбовця на час смерті має значення лише у випадку загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби чи в період її проходження.

Норми статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку з складністю їх конструкції допускають неоднозначне трактування, внаслідок чого і виник спір.

У разі, якщо б законодавець пов`язував право сім`ї на допомогу лише з фактом смерті (загибелі) особи, яка була військовослужбовцем на час смерті, він би обмежився запровадженням норм про наявність відповідного права у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби чи в період її проходження.

Натомість, закон містить також і положення про наявність права на допомогу у разі смерті, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби.

Отже, на переконання колегії суддів, допомога призначається незалежно від часу звільнення з військової служби.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 06 лютого 2018 року у справі № 761/18099/15-а та від 28 січня 2020 року у справі № 2240/2957/18.

Безпідставними є також твердження апелянта, що звернення позивача до суду з адміністративним позовом про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 - дружині померлого ОСОБА_2 , смерть якого настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби безпосередньо пов`язана з проходженням публічної служби, тому судом повинно бути застосовано місячний строк для звернення до адміністративного суду, встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України, з моменту прийняття рішення Комісією МОУ з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги.

Так, колегія суддів зазначає, що вказана справа належить до справ зі спорів з приводу реалізації публічної політики у сферах праці, зайнятості населення та соціального захисту громадян та публічної житлової політики, зокрема зі спорів щодо; соціального захисту (крім соціального страхування), відтак, строки звернення до суду, встановлені ч. 5 ст. 122 КАС України, не підлягали застосуванню в рамках спірних правовідносин.

Відповідно до п.п. 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і у справі Стре проти Сполучного Королівства («Stretch v. the United Kingdom,» № 44277/98, п. 37).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності». Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність («Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany», № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02, п. 74).

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 квітня 2021 р. залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко
Судді Л.В. Бєлова
А.Ю. Кучма