Справа № 620/226/21
Суддя: Грибан Інна Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/226/21 Суддя (судді) першої інстанції: Падій В.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючий суддя Грибан І.О.,
судді: Беспалов О.О.,
Кузьменко В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та стягнення заборгованості, -
У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01.02.2020 по 17.12.2020 та стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.02.2020 по 17.12.2020, в розмірі 143490 грн 21 коп.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що відповідачем протиправно не проведено в день звільнення остаточний розрахунок із виплати належних йому при звільненні сум. Оскільки повний розрахунок був проведений на підставі рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.08.2020 по справі №620/1328/20 лише 17.12.2020, то з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року вказаний адміністративний позов було задоволено частково. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з 01.02.2020 по 17.12.2020. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період, з 01.02.2020 по 17.12.2020, у розмірі 20000 (двадцять тисяч) грн 00 коп. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, сторони подали апеляційні скарги.
Позивач просить скасувати рішення суду від 29 березня 2021 року в частині відмови в задоволенні позову та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції надав неправильну оцінку дослідженим доказам та неправильно застосував норми матеріального права. Скаржник вказує на те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 143490 грн 21 коп., проте суд першої інстанції безпідставно зменшив вказану суму до 20000 грн 00 коп.
Відповідач просить скасувати рішення суду від 29 березня 2021 року в частині задоволення позову та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права. Скаржник вказує на те, що спеціальним законодавством не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця, а ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
Військова частина НОМЕР_1 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначив, що за наявності спору щодо розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за дні невикористаної відпустки є безпідставним.
Позивач також подав відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому зазначив, що саме відсутність спеціального законодавства, яке б встановлювало відповідальність за порушення строків розрахунку з військовослужбовцем, зумовлює застосування до спірних правовідносин ст. 117 КЗпП України як загального нормативно-правового акту, що регулює трудові відносини.
Переглядаючи справу в межах доводів апеляційних скарг на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно витягу з наказу Командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.01.2020 №26 позивач проходив військову службу в Збройних Силах України та на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 24.01.2020 №2/РС звільнений з військової служби у запас за підпунктом «а» пункту 2 частини 5 статті 26 закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та, з 31.01.2020, виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (а.с.7-9).
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 15.06.2020 у справі №620/1328/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за не отримане речове майно в сумі 87849,03 грн та індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 30.11.2018; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за не отримане речове майно в сумі 87849,03 грн; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 30.11.2018; в решті позовних вимог відмовлено. Рішення набрало законної сили 07.08.2020 (а.с.31-36).
11.06.2020, до винесення рішення Чернігівським окружним адміністративним судом у справі №620/1328/20, відповідач перерахував позивачу заборгованість з грошової компенсації за не отримане речове майно у сумі 70718,46 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 09.06.2020 №1368 та відомістю розподілу виплат ВЧ НОМЕР_1 (а.с.59 на звороті, 60).
05.10.2020, на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15.06.2020 у справі №620/1328/20, відповідачем проведено остаточний розрахунок та перераховано позивачу 15812,23 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 01.10.2020 №2229 та відомістю розподілу виплат ВЧ НОМЕР_1 від 05.10.2020 (а.с.57,58).
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 31.08.2020 у справі №620/2381/20 позов ОСОБА_1 задоволено повністю; визнано неправомірними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 та 2019 роки; стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік у розмірі 10337,10 грн. та за 2019 рік у розмірі 13857,25 грн, всього 24194,35 грн. Рішення набрало законної сили 23.11.2020 (а.с.37-41).
17.12.2020, на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31.08.2020 у справі №620/2381/20, відповідачем перераховано позивачу заборгованість з матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 та 2019 роки у сумі 23831,42 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 16.12.2020 №3028 та зарплатною відомістю ВЧ НОМЕР_1 (а.с.61).
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся в суд з даним позовом.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що компенсацію за неотримане речове майно виплачено 11.06.2020 в сумі 70718,46 грн, а 05.10.2020 проведено остаточне виконання рішення суду у справі №620/1328/20 в сумі 15812,23 грн. Виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань здійснено 17.12.2020 у сумі 23831,43 грн на виконання рішення суду у справі №620/2381/20. Оскільки остаточний розрахунок проведено 17.12.2020, то у зв`язку з чим у позивача виникає право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Водночас суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України з урахуванням того, що сума коштів, виплачених на виконання рішення суду, є значно меншою у порівнянні з середнім заробітком за час затримки розрахунку. З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку, що стягнення на користь позивача суми в розмірі 20000 грн 00 коп. буде відповідати принципам розумності, справедливості та пропорційності.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Звертаючись до суду з вимогами про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 лютого 2020 року по 17 грудня 2020 року в сумі 143490 грн 21 коп., ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що право на виплату таких коштів йому надане ст.ст. 116, 117 КЗпП України.
У свою чергу відповідач заперечує можливість застосування до спірних правовідносин положень трудового законодавства, адже питання виплати грошового забезпечення військовослужбовцям регулюються спеціальним законодавством.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, що затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (далі - Порядок № 260).
Разом з тим зазначений Порядок не регулює питання виплати військовослужбовцю відшкодування у разі порушення строків проведення розрахунків із ним, у томи числі порушення строків виплати коштів при звільненні з військової служби.
Такі правовідносини не врегульовані також Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, що затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008.
Водночас правовідносини, пов`язані з відповідальністю роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які належали до сплати звільненому працівнику, врегульовані ст.ст. 116, 117 КЗпП України.
Питання субсидіарного застосування норм трудового законодавства до правовідносин, пов`язаних із проходженням та звільненням з публічної служби (до якої згідно з п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України належить, зокрема, військова служба) неодноразово розглядалися Верховним Судом.
Так, у постановах від 15 березня 2019 року у справі № 814/2594/16, від 07 серпня 2019 року у справі № 820/5122/17, від 16 квітня 2020 року у справі № 2а-5178/12/1470 Верховний Суд зазначив, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому субсидіарне застосування загальних норм можливе в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.
Враховуючи, що спеціальне законодавство не врегульовує питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби в Збройних Силах України, що позбавляє таких осіб гарантій на своєчасне фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків, колегія суддів вважає можливим застосувати до спірних правовідносин положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України.
Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Положеннями ст. 12 вказаної Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
За правилами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
У свою чергу ст. 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
З матеріалів справи убачається, що грошова компенсація за не отримане речове майно, на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15.06.2020 у справі №620/1328/20, у повному обсязі перерахована позивачу 05.10.2020 (а.с. 57-59 на звороті, 60), а матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2018 та 2019 роки, на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31.08.2020 у справі №620/2381/20, перерахована позивачу 17.12.2020 (а.с.61), тобто фактична виплата всіх належних при звільненні сум здійснена з затримкою у 321 день.
Відповідач наполягає на тому, що положення ст. 117 КЗпП України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, адже відповідні кошти були виплачені ОСОБА_1 на виконання судових рішень, а не як суми виплат, які належали йому при звільненні.
Разом з тим, стягнення компенсації за не отримане речове майно, індексації грошового забезпечення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань саме на підставі судових рішень не змінює правової природи таких виплат як коштів, що належали до виплати ОСОБА_1 на день його звільнення зі служби. Право на отримання вказаних виплати у позивача виникло у зв`язку з проходженням військової служби, а судовими рішеннями відповідне право було лише підтверджене з огляду на виникнення спору між Військовою частиною НОМЕР_1 та ОСОБА_1 .
Надаючи оцінку вказаним доводам відповідача колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. За змістом вказаного судового рішення якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України. Відтак, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює настання відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби в порядку, визначеному ст. 117 КЗпП України.
Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц було додатково наголошено на тому, що не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають меті запровадження відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах;
- співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
З матеріалів справи убачається, що позивач звільнений зі служби 31.01.2020.
На виконання рішень Чернігівського окружного адміністративного суду від 15.06.2020 у справі №620/1328/20, відповідач перерахував позивачу заборгованість з грошової компенсації за не отримане речове майно у сумі 87849,03 грн, які позивач у повному обсязі отримав 05.10.2020; від 31.08.2020 у справі №620/2381/20, відповідач перерахував позивачу заборгованість з матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 та 2019 роки у сумі 23831,43 грн, які позивач у повному обсязі отримав 17.12.2020.
З довідки відповідача (а.с.71), убачається, що розмір місячного грошового забезпечення ОСОБА_1 за два повних календарних місяця, що передували звільненню, з 01.12.2019 по 31.01.2020, становить: за грудень 13857,25 грн, за січень 13857,25 грн.
Так одноденне грошове забезпечення позивача, за два останні місяці перед звільненням, становить 447,01 грн (13857,25х2 = 27714,50 /62 день= 447,01 грн); період затримки розрахунку становить 321 робочих днів (з 01.02.2020 по 17.12.2020); відтак, сума середнього заробітку, за несвоєчасний розрахунок при звільнені, становить 143490,21 грн. (321х447,01 грн = 143490,21 грн).
При цьому суд зауважує, що сума заборгованості виплаченої із затримкою в 321 день становить лише 110362,72 грн, що є меншою порівняно із сумою, розрахованою щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що визначений судом першої інстанції розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 20000 грн 00 коп. відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності.
Колегія суддів враховує, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 полягають у тому, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні належить стягнути у повному розмірі, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Позивач заперечує про наявності підстав для зменшення такої суми в цілому, а не проти врахованих судом критеріїв, які впливають на розмір середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Разом з тим доводи позивача щодо відсутності підстав для зменшення суми, розрахованої за правилами ст. 117 КЗпП України, не відповідає нормам матеріального права та не узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висновки якої є обов`язковими для врахування згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України.
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Разом з тим, доводи апеляційних скарг позивача та відповідача не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 29 березня 2021 року та не можуть бути підставою для його скасування.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 238, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.О. Грибан

Судді О.О. Беспалов

В.В. Кузьменко

(повний текст постанови складено 09.08.2021р.)