Справа № 300/2778/20
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2021-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 рокуЛьвівСправа № 300/2778/20 пров. № А/857/3960/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.,

за участю секретаря Мельничук Б.Б.,

представника апелянта Клебан М.А.,

представника відповідач Тепак Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 січня 2021 року (ухвалене головуючим суддею Гундяк В.Д. у м. Івано-Франківськ) у справі № 300/2778/20 за адміністративним позовом Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про стягнення податкового боргу в сумі 426798 грн 42 коп.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що за відповідачем рахується заборгованість перед бюджетом, яка виникла у зв`язку з несплатою податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб та військового збору в загальному розмірі 426798 грн 42 коп. Оскільки вказана заборгованість станом на день звернення до суду не погашена, її слід стягнути в судовому порядку

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.01.2021 адміністративний позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід бюджету податковий борг в розмірі 426798 грн 42 коп.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що наявність податкового боргу відповідача підтверджується довідкою про борг від 04.08.2020, податковими деклараціями про майновий стан і доходи за 2014 рік та за 2015 рік від 14.12.2018 року, податковою вимогою форми «Ф» за 145519-55 від 29.12.2018 року, а також інтегрованою карткою платника податку відповідача. Підстав для звільнення відповідача від сплати заборгованості судом не встановлено. Наявність податкового боргу та його розмір відповідач не спростувала, доказів сплати грошових зобов`язань суду не представила, чим фактично не заперечила суму, стягнення якої є предметом спору в даній справі.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що 25.09.2020 відповідач змінила місце реєстрації, що підтверджується штампом на 12 сторінці паспорта громадянина України. Жодної кореспонденції, як з податкового органу так і з суду першої інстанції вона не отримує. Вказує, що 06.11.2020 подано повідомлення форми № 5-ДР до контролюючого органу. Даним повідомленням відповідач вніс зміни до Державного реєстру фізичних осіб платників податків, шляхом відображення адреси місця проживання та реєстрації, а саме АДРЕСА_1 . Однак, податковий орган дану інформацію не використав, та користуючись вигідним процесуальним становищем приховав дану обставину при розгляді справи. Щодо суті спору, то скаржник зазначає таке. Справді 14.12.2018 подано декларацію про майновий стан та доходи, зокрема визначено суму податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 394084 грн 54 коп., що підтверджується квитанцією № 2 від 14.12.20218. Також відповідачем подано декларацію про майновий стан та доходи, зокрема визначено суму податкового зобов`язання з військового збору у розмірі 36957 грн 52 коп., що підтверджується квитанцією № 2 від 14.12.20218. Вказані суми податкового зобов`язання виникли в наслідок отримання додаткового блага у зв`язку з анулювання боргу кредитором. При цьому такі суми зобов`язання визначені помилково, з огляду на те, що анульований кредитором борг не стосувався тіла кредиту, а анульовані суми включали в себе виключно пеню та штрафні санкції, які не вважаються додатковим благом. 18.08.2020 відповідачем подано уточнюючі декларації за звітні періоди 2014, 2015 років із визначенням суми до зменшення податкового зобов`язання, що підтверджується відповідними квитанціями. Таким чином, позивач прийняв дані уточнюючі декларації, однак не відобразив актуальну інформацію у обліковій картці платника податку, оскільки суд покликається на неї як на доказ. Відтак вважає, що з урахуванням поданих 18.08.2020 уточнюючих розрахунків у неї не виникало ані доходу, ані грошових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб та військового збору за 2014, 2015 роки, а також і податкового боргу.

Позивач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та надав пояснення, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги та надав пояснення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що відповідачем подано до ДПІ у м. Івано-Франківську податкові декларації про майновий стан і доходи за 2014 рік від 14.12.2018 на суму 394084 грн 54 коп. та за 2015 рік від 14.12.2018, згідно якої нараховано військовий збір в сумі 36957 грн 52 коп. (враховуючи часткову сплату сума до стягнення становить 32713 грн 88 коп.).

Загальна заборгованість згідно наведених вище декларацій становить 426798 грн 42 коп.

Оскільки вказані самостійно визначені зобов`язання відповідач не виконав, позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підпунктом 16.1.3. п. 16.1. ст. 16 Податкового кодексу України (далі ПК України) визначено, що платники податків і зборів зобов`язані подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Підпункт 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України визначає, що платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та в розмірах, передбачених податковим законодавством. Виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк (п.38.1 ст.38 Кодексу).

Згідно пп. 162.1.1 п. 162.1 ст. 162 ПК України платниками податку є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Відповідно до пп. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163 ПК України, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Пунктом 179.1 ст. 179 ПК України встановлено, що платник податку зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п. 179.7 ст. 179 ПК України фізична особа зобов`язана самостійно до 1 серпня року, що настає за звітним, сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену в поданій нею податковій декларації.

Згідно приписів пункту 16-1 Перехідних положень ПК України, тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

Таким чином, відповідач є платником податку на доходи з фізичних осіб, та, як наслідок, військового збору.

Судом встановлено, що відповідачем подано до ДПІ у м. Івано-Франківську податкові декларації про майновий стан і доходи за 2014 рік від 14.12.2018 року на суму 394084 грн 54 коп. та за 2015 рік від 14.12.2018, згідно якої нараховано військовий збір в сумі 36957 грн 52 коп. (враховуючи часткову сплату сума до стягнення становить 32 713,88 грн.).

Вказані самостійно визначені зобов`язання відповідач не виконав, а тому загальна заборгованість згідно наведених вище декларацій становить 426798 грн 42 коп.

У відповідності до приписів п. 56.11 ст.56 Кодексу податкове зобов`язання, самостійно визначене платником податків, не підлягає оскарженню.

Відповідно до пп. 14.1.175. п. 14.1 ст. 14 ПК України, податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

Відтак, статусу податкового боргу набуває лише узгоджена сума грошового (податкового) зобов`язання, не сплачена платником податків у визначений строк.

Згідно п. 59.1 ст.59 Кодексу у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення рішення.

Відповідно п. 59.5 ст. 59 Податкового кодексу України у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.

У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

Судом встановлено, що позивачем на виконання вимог п. 59.1 ст. 59 ПК України надіслано податкову вимогу форми «Ф» за 145519-55 від 29.12.2018 за адресою вказаною позивачем у податковій декларації, яка повернулась з відміткою відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання».

Податковий борг за нею на момент виникнення вказаних вище податкових зобов`язань, відповідач не сплатив, тобто залишилась без належного реагування. Доказів оскарження вказаної вимоги сторонами не надано.

Наявність податкового боргу відповідача підтверджується довідкою про борг від 04.08.2020, податковими деклараціями про майновий стан і доходи за 2014 рік та за 2015 рік від 14.12.2018, податковою вимогою форми «Ф» за 145519-55 від 29.12.2018, а також інтегрованою карткою платника податку відповідача.

Пунктом 87.11 статті 87 Кодексу встановлено, що орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи. Стягнення податкового боргу за рішенням суду здійснюється державною виконавчою службою відповідно до закону про виконавче провадження.

Таким чином, позивач є органом державної влади, уповноваженим здійснювати функцію контролю за визначенням та сплатою платником податків, повноваження якого на звернення до суду із позовом про стягнення податкового боргу прямо визначені законодавством України.

Відтак, звернення до суду щодо стягнення податкового боргу з відповідача, який має податковий борг, є правом контролюючих органів, а тому вимога позивача щодо стягнення з відповідача суми заборгованості в розмірі 426798 грн 42 коп. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, оскільки податковий борг на момент виникнення спірних податкових зобов`язань відповідач не сплатив і доказів оскарження вказаної вимоги сторонами не надано.

Щодо доводів апелянта в частині того, що нею 25.09.2020 було змінено місце реєстрації, що підтверджується штампом на 12 сторінці паспорта громадянина України та 06.11.2020 подано повідомлення форми № 5-ДР до контролюючого органу і жодної кореспонденції, як з податкового органу так і з суду першої інстанції вона не отримує, то колегія суддів вважає, що дана обставина не спростовує того, що податкова вимога форми «Ф» за 145519-55 датується 29.12.2018 тобто до зміни місця реєстрації і була надіслана за адресою вказаною позивачем у податковій декларації, однак залишена без належного реагування або оскарження.

Щодо покликання скаржника на те, що суми зобов`язання визначені помилково, з огляду на те, що анульований кредитором борг не стосувався тіла кредиту, а анульовані суми включали в себе виключно пеню та штрафні санкції, які не вважаються додатковим благом, то суд не заперечує, що прощені суми пені та штрафних санкцій не вважаються додатковим благом, однак доказів оскарження податкової вимоги форми «Ф» за 145519-55 від 29.12.2018, згідно якої визначено податковий борг, відповідачем в адміністративному чи судовому порядку суду не надано, тобто така є чинною і у встановлені строки не виконана.

Щодо доводів апелянта про те, що 18.08.2020 відповідачем подано уточнюючі декларації за звітні періоди 2014, 2015 років із визначенням суми до зменшення податкового зобов`язання, що підтверджується відповідними квитанціями то такі спростовуються наступним.

Як слідує з матеріалів справи, що у відповідь на уточнюючі декларації позивачем було сформовано лист відповідь від 31.12.2020. Лист був направлений на адресу АДРЕСА_1 , у зв`язку із закінченням терміну зберігання лист був повернутий відправнику, тобто не вручений з причин незалежних від останнього (а.с. 83 - 85).

В даному листі контролюючий орган зазначив наступне: «12.08.2020 Вами подані уточнюючі декларації про майновий стан і доходи за звітні періоди 2014 та 2015 рр. із визначенням суми до зменшення податкового зобов`язання, при цьому відсутні жодні документальні підтвердження, які б свідчили про правомірність Ваших дій.

Враховуючи вищевикладане, повідомляємо про присвоєння статусу «Історія подання» поданих Вами уточнюючих декларацій про майновий стан і доходи за 2014 та 2015 рр., зокрема:

податкова декларація про майновий стан і доходи від 12.08.2020 № 31947135

податкова декларація про майновий стан і доходи від 12.08.2020 № 31945289

податкова декларація про майновий стан і доходи від 12.08.2020 № 31943576

Таким чином, вище вказані декларації ГУ ДПС в Івано-Франківській області взято до відома, тобто не відображено в інтегрованій картці платника.»

Більше того, суд зазначає, що вимогою заявленого контролюючим органом є стягнення податкового боргу, а не правомірності нарахування податкового зобов`язання.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 січня 2021 року у справі № 300/2778/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 10 серпня 2021 року