Справа № 607/5708/21
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2021 рокуЛьвівСправа № 607/5708/21 пров. № А/857/12242/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Сеника Р.П., Шинкар Т.І.,

за участі секретаря судового засідання Гром І.І.,

позивач: не з`явився,

відповідач: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 червня 2021 року у справі № 607/5708/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,-

суддя в 1-й інстанції Позняк В.М.,

час ухвалення рішення 11 год. 27 хв.,

місце ухвалення рішення - м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) через свого представника Адвоката Никитюка Ростислава Ігоровича звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області (далі ГУНП в Тернопільській області, відповідач,) та просив визнати протиправною та скасувати постанову серії ГАБ №2200568 від 24 березня 2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 44-3 КУпАП. Справу про адміністративне правопорушення закрити за обставини відсутності події і складу адміністративного правопорушення. Стягнути на користь позивача сплачений судовий збір та судові витрати на правничу допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що адміністративне правопорушення позивач не вчиняв, відповідач притягнув його до адміністративної відповідальності необґрунтовано, без забезпечення принципу змагальності, доведеності вини. Також вважає оскаржувану постанову незаконною, оскільки жодних доказів вчинення позивачем вказаного адміністративного правопорушення немає, при цьому позивач заперечує обставину, які відповідач встановив.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 червня 2021 року позов задоволено. Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ГАБ №2200568 від 24 березня 2021 року, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено стягнення у вигляді штрафу 170 гривень за частиною другою статті 44-3 КУпАП та закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Тернопільській області в користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 7508 гривень.

Із вказаною постановою суду першої інстанції позивач не погодився та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, з недоведеністю обставин, які суд першої інстанції вважає встановленими.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що поліцейським під час здійснення профілактичних заходів з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби Covid-19, у приміщенні ТРЦ «Подоляни», що розташований за адресою м. Тернопіль, вул. Текстильна 28ч, було встановлено, що громадянин ОСОБА_1 перебував без одягнутого засобу індивідуального захисту, а саме маски чи респіратора. Засіб індивідуального захисту у ОСОБА_1 , був відсутній. Оскільки даний факт є порушенням норм ст. 44-3 КУпАП, було винесено постанову про притягнення громадянина ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що дану постанову про адміністративне правопорушення позивач отримав відповідно до ст. 295 КУпАП на місці події, не висловлював скарг на постанову, хоча міг це зробити відповідно до норм ст. 293 КУпАП. Вважає, що позивач дійсно здійснив порушення карантинних норм чим порушив норми ч.2 ст. 44-3 КУпАП, а тому оскаржувану постанову винесено працівником поліції у межах повноважень та у суворому дотриманні закону.

Стосовно стягнення в користь позивача понесених судових витрат, вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на неспівмірність ціни позову та сплаченої суми, оскільки за скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, за якою передбачено штраф в сумі 170 грн., позивач нібито оплачує послуги адвоката в сумі не менше як 3100 грн., що не відповідає складності справи та ціні позову. А з наданого позивачем розрахунку вбачається, що ряд послуг, як-то: вивчення судової практики є дуже узагальненими та не дають можливості прослідкувати реальний об`єм виконаної роботи, що унеможливлює задоволення вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що вимоги апеляційної скарги є безпідставними, а рішення суду першої інстанції прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що апелянт не зазначає, в чому саме полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів, яких саме доказів. Не спростував доводів позовної заяви та висновків суду першої інстанції, із наданням доказів того, що ОСОБА_1 перебував у громадському місці без одягнутого засобу індивідуального захисту, а саме маски чи респіратора, чи такий засіб індивідуального захисту у позивача був відсутній, що свідчить про протиправність і незаконність притягнення до адміністративної відповідальності.

Також зазначає про те, що доводи апелянта в частині заперечення щодо стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу є безпідставними та спростовуються наведеними у відзиві правовими позиціями Верховного Суду. Вважає, що позивач в належний та допустимий спосіб документально підтвердив витрати на правничу (правову) допомогу, а відповідач не висловлював заперечень щодо стягнення витрат на правову допомогу.

Окрім того, у поданому відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача просить стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на правничу (правову) допомогу у розмірі 3500 грн., яка надана в межах розгляду даної справи у Восьмому апеляційному адміністративному суді, що підтверджується долученим до відзиву актом № 3 приймання-передачі виконаних робіт по наданню правничої(правової) допомоги від 05.08.2021, згідно якого надано правничу допомогу: опрацювання апеляційної скарги, опрацювання правових позиції Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами, підготовка та подання заяви по суті відзив на апеляційну скаргу 3500 грн. (тривалість - 5 год.).

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що постановою ДОП Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області серії ГАБ №2200568 від 24 березня 2021 року ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 гривень за частиною другою статті 44-3 КУпАП.

Суть правопорушення полягає в тому, що 24.03.2021 року близько 16 год. 38 хв. в м. Тернополі по вул. Текстильна, 28ч громадянин ОСОБА_1 перебував у громадській будівлі, а саме ТРЦ «Подоляна» в засобі індивідуального захисту, що не закривало ніс та рот.

Позивач, вважаючи таку постанову протиправною, звернувся за захистом свої прав та інтересів до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що сукупність наданих сторонами доказів та пояснень не дає можливість встановити винність позивача у порушенні вимог частиною другої статті 44-3 КУпАП, а висновки особи, яка приймала оскаржувану постанову ґрунтуються загалом на припущеннях та не підтверджені належними доказами, які суд міг би дослідити та надати їм належну оцінку.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судові витрати, а саме, витрати щодо сплати судового збору та витрати на правову допомогу в розмірі 6600 гривень, суд зазначив, що згідно квитанцій від 31.03.2021 року та від 28.04.2021 року позивач оплатив судовий збір в розмірі 908 гривень, на підтвердження розміру правової допомоги позивачем надано договір про надання правової допомоги від 26 березня 2021 року з додатком №1 про вартість правничої допомоги, акт №1 приймання передачі виконаних робіт по наданню правничої допомоги від 31 березня 2021 року на суму 3100 гривень, акт приймання виконаних робіт №02 на суму 3500 гривень, ордер про надання правової допомоги.

Суд вважав, що витрати на правову допомогу в сумі 6600 грн. є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Колегія суддів частково не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності складу адміністративного правопорушення, що має підтверджуватися належними та допустимими доказами.

Оцінюючи склад адміністративного правопорушення, виходячи із загальної теорії права, то склад адміністративного правопорушення - це передбачена нормами права сукупність об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких те чи інше діяння можна кваліфікувати як адміністративне правопорушення.

Згідно статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до ч. 2 ст. 44-3 КУпАП України перебування в громадських будинках, спорудах, громадському транспорті під час дії карантину без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно, тягне за собою накладення штрафу від десяти до п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» у період з 19 грудня 2020 року до 28 лютого 2021 року на території України продовжено дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (стаття 245 КУпАП ).

Згідно зі статтею 252 КУпАП орган (посадова особа), що розглядає справу про адміністративне правопорушення оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (стаття 245 КУпАП ).

Разом з цим, стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Аналіз наведених положень КУпАП дає підстави для висновку, що під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення уповноважена посадова особа зобов`язана здобути докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. В іншому випадку застосування адміністративного стягнення до особи за відсутності будь-яких доказів її протиправної дії чи бездіяльності не відповідатиме принципу верховенства права і міститиме ознаки свавільного застосування адміністративних повноважень.

У постанові від 26.04.2018 по справі № 338/855/17 Верховний Суд вказав, що постанови у справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтям 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 2 ст. 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 76 КАС).

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно постанови серії ГАБ №2200568 від 24 березня 2021 року вбачається, що 24.03.2021 року близько 16 год. 38 хв. громадянин ОСОБА_1 перебував у громадській будівлі, а саме ТРЦ «Подоляна» в засобі індивідуального захисту, що не закривало ніс та рот, та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 44-3 КУпАП.

Кодексом України про адміністративні правопорушення встановлюється чітка стадійність притягнення особи до відповідальності: виявлення правопорушення, фіксація правопорушення, формування доказової бази (матеріалів справи), розгляд справи про адміністративне правопорушення.

Тобто, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, використовуючи свої повноваження, повинен був зібрати докази, які б підтверджували наявність складу правопорушення, перед складанням постанови та відібранням пояснень від правопорушника роз`яснити його права, надати можливість заявити та розглянути клопотання.

Постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

Проте, апеляційний суд встановив, що оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не містить інформації про будь - яку фіксацію правопорушення, відповідачем до матеріалів справи не долучено доказів вини позивача.

Отже відповідач не надав належні і допустимі докази на підтвердження факту вчинення позивачем проступку. Тобто, доказ, на підставі якого прийнята постанова, який підтверджує скоєння позивачем правопорушення, є відсутнім.

Колегія суддів зазначає, що законодавство України про адміністративні правопорушення має каральну направленість, а тому, з урахуванням принципів і загальних засад Кодексу України про адміністративні правопорушення, практики Європейського Суду з прав людини, передбачається принцип презумпції невинності особи, поки її винуватість не буде доведена у встановленому законом порядку.

В пункті 30 постанови Верховного Суду від 08.07.2020 по справі № 463/1352/16-а зазначено, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

За таких обставин факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 44-3 КУпАП є недоведеним, оскільки відповідачем не надано суду доказів, що позивач ОСОБА_1 24.03.2021 здійснив порушення - перебував у громадській будівлі, а саме ТРЦ «Подоляна» в засобі індивідуального захисту, що не закривало ніс та рот.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Згідно ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, якщо буде встановлено відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

З огляду на відсутність доказів вчинення позивачем правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 43-3 КУпАП, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ГАБ №2200568 від 24 березня 2021 року, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено стягнення у вигляді штрафу 170 гривень за частиною другою статті 44-3 КУпАП підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення слід закрити.

Відтак доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновки суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

Що стосується вимог позивача про стягнення на його користь понесених ним судових витрат, а саме, витрати щодо сплати судового збору в сумі 908 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 6600 гривень, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо задоволення позовних вимог в цій частині у повному обсязі з огляду наступне.

Професійна правнича допомога ОСОБА_1 надавалася адвокатом Никитюком Ростиславом Ігоровичем на підставі договору про надання правничої допомоги № 36 від 26.03.2021. Згідно додатку № 1 до Договору № 36 сторони погодили вартість правничої допомоги.

Вид наданих адвокатом послуг професійної правничої допомоги та їх вартість підтверджуються актом виконаних робіт від 31.03.2021, згідно до якого надано наступні послуги: консультація клієнта щодо обрання належного способу захисту порушеного права, формування правової позиції щодо захисту порушеного права, опрацювання наданих клієнтом документів 500 грн. (тривалість - 1 год.); вивчення судової практики у спірних правовідносинах, складання позовної заяви, формування додатків та копій документів до позовної заяви 2100 грн. (тривалість - 3 год.); підготовка та написання адвокатського запиту 500 грн. (тривалість - 1 год.) Всього 4 год. Загальною вартістю 3100 грн..

Також до матеріалів справи позивач через свого представника долучив акт № 2 приймання-передачі виконаних робіт по наданню правничої(правової) допомоги від 28.05.2021, згідно якого надано послугу: опрацювання правових позицій Верховного суду щодо витрат на правничу (правову) допомогу, підготовка та подання заяви по суті відповіді на відзив відповідача 3500 грн. (тривалість - 5 год.).

Загальний розмір понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції становить 6600 грн..

Задовольняючи позов в цій часині та вирішуючи питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою, суд першої інстанції виходив з того, що понесені позивачем витрати на правничу допомогу підтверджені належними та допустимими доказами, є співмірними з предметом позову.

Враховуючи зазначені висновки суду першої інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України), суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У свою чергу, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, законодавцем включено витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України).

Приписи ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України визначають, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ч. 3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При цьому, в силу положень ч. 5 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.

При цьому, на переконання колегії суддів, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.

Колегія суддів враховує висновки Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду викладені у постанові від 14.11.2019 у справі №826/15063/18, згідно яких: «…суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг».

Відповідно до ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить йому суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції прийняте рішення з частковим порушенням норм чинного законодавства.

Надаючи оцінку всім доводам учасників справи, судова колегія також враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З позиції колегії суддів апелянт доречно наводив аргументи щодо спростування вартості та затраченого часу на виконання зазначених у акті робіт адвокатом.

На виконання ч.7 ст.134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, колегія суддів зауважує, що при розгляді питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Так, відповідача у відзиві на позовну заяву категорично заперечував проти стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу та звертав увагу суду на невідповідність ціни позову та сплаченої суми, оскільки оскаржуваною постановою передбачено штраф у сумі 170 грн., а позивачем оплачуються послуги адвоката, як зазначено в позові на суму 3100 грн., що є неспівмірно із складністю справи та ціною позову.

За правилами оцінки доказів, встановлених ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Покликання представника позивача на постанову Верховного Суду у справі № 910/13071/19 та висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №755/9215/15-ц від 19.02.2020 року, Верховного Суду у справі № 640/15803/19 від 05.08.2020 року є недоречними, оскільки у даній справі відповідач надав свої заперечення в частині визначення розміру відшкодування за надання правничої допомоги, яке підлягало стягненню, і в розпорядженні суду були наявні докази на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам, отже суд не зменшував розмір судових витрат на професійну правничу допомогу за власною ініціативою за відсутності відповідного клопотання протилежної сторони.

Таким чином, зазначені постанови суду касаційної інстанції прийняті за інших фактичних обставин, ніж у даній справі (за відсутності заперечень протилежної сторони щодо розміру судових витрат), а тому врахуванню не підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, його нескладність, відсутність репутаційних ризиків та публічного інтересу до справи може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Також при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Відтак, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про неспівмірність стягнення витрат на правничу допомогу із складністю справи та вважає, що оскільки заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), стягнення адвокатських витрат у зазначеній позивачем сумі (6100,00 грн.) не відповідає критеріям розумності, співрозмірності та справедливості та становить надмірний тягар для відповідача.

Відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 2 КАС України відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення, є одним із основних засад (принципів) адміністративного судочинства.

У відповідності до ст. 242 КАС, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6700 грн. прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню в цій частині з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог в цій частині.

Відтак, виходячи із загальних засад законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на правничу (правову) допомогу у суді першої інстанції та з урахуванням поданого відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції у розмірі 1000,00 грн., які, на переконання колегії суддів, є достатніми та співмірними із часом витраченим адвокатом та обсягом наданих ним послуг.

Такий висновок повністю відповідає згаданим вище принципам обґрунтованості, співмірності та пропорційності, які повинні бути враховані судом при вирішенні питання про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Також за положеннями частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду першої інстанції позивач сплатив судовий збір згідно квитанції № 0.0..1 від 31.03.2021 року на суму 454 грн., та на виконання вимог ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.04.2021 оплатив судовий збір в розмірі 454 грн. відповідно до квитанції №12_12 від 28.04.2021.

З цього приводу, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 18 березня 2020 року у справі №543/775/17, у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні статей 287, 288 КУпАП, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати статті 2-5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI, які пільг за подання позовної заяви, відповідних скарг у цих правовідносинах не передбачають. Розмір судового збору за подання позовної заяви у справах щодо накладення адміністративного стягнення складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Розмір судового збору який підлягав сплаті при поданні позовної заяви позивачем становив 454 грн 00 коп.

Відтак, помилковим є висновок суду першої інстанції, що на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Тернопільській області судовий збір в сумі 908 грн..

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення судових витрат в сумі 7508 грн. прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування усіх обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення, таке рішення в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог в цій частині з наведених вище підстав.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст. 243, ст. ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 червня 2021 року у справі № 607/5708/21 скасувати в частині стягнення за рахунок бюджетних а рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Тернопільській області в користь ОСОБА_1 судових витрат в розмірі 7508 гривень.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Тернопільській області Головного управління Національної поліції в Тернопільській області (46001, м. Тернопіль, вул. Валова, 11 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), 454 (чотириста п`ятдесят чотири гривні) 00 коп. сплаченого судового збору за подання адміністративного позову та 1000 грн. (одна тисяча гривень) 00 коп. судових витрат на правову допомогу.

В решті рішення Тернопільської області від 11 червня 2021 року у справі № 607/5708/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Р. П. Сеник
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 10 серпня 2021 року