Справа № 160/1522/21
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2021-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

09 серпня 2021 року м. Дніпросправа № 160/1522/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Білак С.В., Олефіренко Н.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 р. (суддя Сліпець Н.Є.) в справі № 160/1522/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.04.2020 р. № Ф-13642-52/61У на суму недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - ЄСВ, єдиний внесок) в розмірі 6 248,12 грн., зобов`язання відкоригувати в інформаційній системі органів ДПС дані інтегрованої картки платника шляхом виключення недоїмки - заборгованості з єдиного соціального внеску.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 р. позов задоволено, визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-13642-52/61У від 14.04.2020 року у сумі 6 248,12 грн. зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; зобов`язано Головне управління ДПС у Дніпропетровській області внести зміни до інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 , виключивши суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції, що оскільки позивач в період з травня 2018 р. отримувала соціальну допомогу, то за неї сплачено ЄСВ, оскільки за осіб, які отримують допомогу по догляду за дитиною до досягнення 3-річного віку та/або допомогу при народження дитини відповідно до пп. 2 п. 1 Порядку нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за деякі категорії застрахованих осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2011 р. № 178, управління праці та соціального захисту (далі - УПСЗН) фактичної сплати ЄСВ не проводить, оскільки такій категорії осіб, за які звітує УПСЗН, відбувається у межах мінімального страхового внеску шляхом зарахування сум ЄСВ без проведення фактичної сплати нарахованих сум, бюджет фондів соціального страхування не отримує кошти. Також, на думку апелянта, є помилковим посилання на рішення Верховного Суду, зазначені судом першої інстанції, адже правовідносини не є подібними.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга має бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 28.11.2017 року зареєстрована як фізична особа-підприємець та перебувала на обліку в Лівобережному управлінні Головного управління ДПС у Дніпропетровській області. Основний вид діяльності згідно з КВЕД 48.81 - роздрібна торгівля з лотків і на ринках харчовими продуктами, напоями та тютюновими виробами.

11.03.2020 року в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань здійснено запис про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

14.04.2020 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області на підставі даних інформаційної системи податкового органу прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-13642-52/61У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 6 248,12 грн.

Підставою для формування даної вимоги стала інформація, наявна в базі даних інформаційної системи податкового органу по інтегрованій картці платника податків, в якій станом на 31.03.2020 року відображено наступні несплачені нарахування на момент винесення оскаржуваної вимоги: недоїмка в сумі 2 232,12 грн., штраф в сумі 2 589,35 грн., пеня в сумі 1 426,65 грн.

Відповідно до інформації про застраховану особу з УПСЗН Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради та Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради від 28.01.2021 року форми ОК-7, відрахування (сплата) єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з ОСОБА_1 здійснювалось у період з травня 2018 року.

Тому судом першої інстанції зазначено, що за ОСОБА_1 управлінням здійснено сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Тобто, у період, за який відповідачем було нараховано заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за ОСОБА_1 органами соціального захисту населення було здійснено нарахування та сплату зазначеного податку.

Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №Ф-13642-52/61У від 14.04.2020 року є протиправною та підлягає скасуванню.

Враховуючи, що відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу щодо вірного та об`єктивного відображення в інтегрованій картці фактичного стану розрахунків з бюджетом, а у разі скасування вимоги про сплату податкового боргу контролюючий орган зобов`язаний вчинити дії щодо відображення/коригування у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом, суд першої інстанції вважав, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача скасувати нараховану недоїмку зі сплати єдиного внеску із внесенням відповідної інформації до інтегрованої картки платника податків.

Суд визнає приведені висновки необґрунтованими, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 була зареєстрована як фізична особа-підприємець з 28.11.2017 р. по 11.03.2020 р.

11.03.2020 р. проведена державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за власним рішенням.

ГУ ДПС у Дніпропетровській області 14.04.2020 р. прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-13642-52/61У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 6 248,12 грн., підставою для формування якої стала інформація, наявна в базі даних інформаційної системи контролюючого органу по інтегрованій картці платника податків, в якій станом на 31.03.2020 р. відображено наступні несплачені нарахування: недоїмка з ЄСВ в сумі 2 232,12 грн., штраф в сумі 2 589,35 грн., пеня в сумі 1 426,65 грн.

Також судом встановлено, що позивач в період з травня 2018 р. по грудень 2020 р. отримувала соціальну допомогу, а саме допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку.

Відповідно до інформації про застраховану особу від 28.01.2021 р. форми ОК-7 управлінням праці та соціального захисту населення Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради та Лівобережним управлінням соціального захисту населення Дніпровської міської ради здійснювалось відрахування (сплата) єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з ОСОБА_2 з травня 2018 року.

Таким чином, у період, за який відповідачем нарахована заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за ОСОБА_1 органами соціального захисту населення здійснено нарахування та сплату єдиного внеску.

Спірним під час апеляційного перегляду справи є правомірність нарахування єдиного внеску фізичній особі-підприємцю, який не здійснює підприємницьку діяльність та не отримує доходу від підприємницької діяльності, та одночасно отримує соціальну допомогу, при виплаті якої орган соціального захисту населення здійснює сплату єдиного внеску за застраховану особу.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI), відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 якого недоїмкою є сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена територіальними органами Пенсійного фонду України у випадках, передбачених цим Законом.

Платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, що обрали спрощену систему оподаткування (пункт 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI).

Базою нарахування єдиного внеску для зазначених платників є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються положеннями Закону про оплату праці, та сума винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (абзац перший пункту 1 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI).

Також платниками єдиного внеску, як зазначено у пункті 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI, є фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Верховним Судом в постанові від 04.12.2019 р. в справі № 440/2149/19 висловлена правова позиція, яка полягає у тому, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Враховуючи, що позивач як фізична особа-підприємець в період з травня 2018 р. по березень 2020 р. не отримувала доходу, отримувала допомогу до догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, позивач мала формувати та подавати за себе звіт щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та сплачувати єдиний внесок в розмірі не нижче мінімального страхового внеску.

В силу частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI особи, зазначені у пунктах 4 та 5 1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Приведена норма Закону № 2464-VI містить вичерпний перелік осіб, які звільняються від сплати єдиного внеску, та не підлягає розширеному тлумаченню.

Відтак, оскільки Закон № 2464-VI не містить приписів щодо звільнення платників єдиного внеску - фізичних осіб-підприємців на період отримання допомоги по догляду за дитиною від сплати єдиного внеску, суд визнає помилковими доводи позивача про відсутність у неї обов`язку з нарахування та сплати єдиного внеску у період отримання допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Стосовно доводів позивача, підтриманих судом першої інстанції, що у спірному періоді (періоді отримання допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) за неї сплачено єдиний внесок відповідними органами соціального захисту населення, якими виплачувалась соціальна допомога, тому вона як фізична особа-підприємець не повинна сплачувати ЄСВ, суд зазначає наступне.

Погоджуючи позицію позивача, суд першої інстанції послався на правові висновки Верховного Суду, які висловлені стосовно застосування норм Закону № 2464-VI, щодо правовідносин, у яких фізична особа-підприємець або особа, яка займається незалежною професійною діяльність, є найманим працівником, тобто є застрахованою, а платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, відповідно мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Тобто, правовідносини у справах, які переглядались судом касаційної інстанції, не є подібними правовідносинам, які є спірними в цій справі, тому суд вказує на необґрунтованість застосування правових висновків Верховного Суду до правовідносин, що виникли в цій справі.

Крім того, позначка про сплату страхових внесків при виплаті допомоги по догляду за дитиною в інформації про застраховану особу від 28.01.2021 р. форми ОК-7 не свідчить про фактичну сплату страхового внеску, а приведена інформація вказує лише на зарахування періоду отримання допомоги по догляду на дитиною до страхового стажу.

Верховним Судом в постанові від 03.04.2020 р. в справі № 140/642/19 зроблено правовий висновок, відповідно до якого метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Враховуючи, що в періоді, за який позивачу виставлено вимогу, позивач не була найманим працівником, мала статус фізичної особи-підприємця, вона повинна була нараховувати та сплачувати єдиний внесок в мінімальному розмірі, не зважаючи на те, що не мала доходу від підприємницької діяльності.

Також суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Частиною восьмою статті 9 Закону № 2464-VI встановлено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом, є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, є недоїмкою.

Згідно з частинами другою та третьою статті 25 Закону № 2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

За змістом частини 4 статті 25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Як вказано вище, контролюючим органом до складу боргу (недоїмки), зазначеної у оскарженій вимозі, віднесено суму штрафу та пені.

Враховуючи, що рішення про застосування штрафних санкцій є чинним, не скасоване, така сума штрафних санкцій набула статусу боргу.

Аналогічно, нараховані контролюючим органом суми пені також не скасовані, відповідно обґрунтовано зазначені у вимозі.

Позивач як платник єдиного внеску відповідно до законодавства мав обов`язок зі своєчасного та в повному обсязі нарахування, обчислення і сплати єдиний внеску, а через не здійснення позивачем таких дій у контролюючого органу виникло право на прийняття вимоги про сплату боргу.

Таким чином, відповідачем правомірно сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) від 14.04.2020 р. № Ф-13642-52/61У на суму недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 6 248,12 грн.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Оскільки предметом позову в цій справі є рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 6 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 р. в справі № 160/1522/21 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 р. в справі № 160/1522/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги скасувати.

Ухвалити в справі № 160/1522/21 нове рішення.

В задоволення позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 09.08.2021 р. та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Повне судове рішення складено 09.08.2021 р.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.В. Білак

суддя Н.А. Олефіренко