Справа № 520/18992/2020
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2021-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2021 р. Справа № 520/18992/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Перцової Т.С. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.04.2021 (суддя Спірідонов М.О., м. Харків) по справі № 520/18992/2020

за позовом ОСОБА_1

до Малоданилівської об`єднаної територіальної громади (Малоданилівська селищна рада) селищний голова О.Гололобов

про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Малоданилівської об`єднаної територіальної громади (Малоданилівська селищна рада) селищний голова О.Гололобов (далі по тексту відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Малоданилівської селищної ради щодо відмови в затвердженні проекту відведення земельної ділянки, яка міститься в листі за № 02-21/0-1150 від 02.11.2020, та зобов`язати Малоданилівську селищну раду розглянути на сесії Малоданилівської селищної ради питання затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, розташованих на території Малоданилівської селищної ради за межами населеного пункту Дергачівського району Харківської області, та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки загальною площею 2 га кадастровий номер :04:001:0676;

- визнати незаконним та скасувати рішення XXXII сесії VII скликання Малоданилівської селищної ради від 13.02.2020 № 44, яким скасовано рішення № 108 XXV сесії VII скликання Малоданилівської селищної ради від 06.06.2019 «Про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства розташованої на території Малоданилівської селищної ради за межами населеного пункту»;

- судові витрати стягнути з відповідача.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.04.2021 по справі № 520/18992/2020 в задоволенні адміністративного ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Малоданилівської об`єднаної територіальної громади (Малоданилівська селищна рада) селищний голова О.Гололобов (вул. Ювілейний, буд. 5,с. Мала Данилівка, Харківська область,62303) про визнання протиправним та скасування рішення - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його прийняття з істотним порушенням норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, останній просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.04.2021 по справі № 520/18992/2020 та постанови нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги вказує, що відповідачем порушено законодавчо визначений порядок розгляду заяви позивача, оскільки за результатами розгляду заяви на сесії приймається рішення більшістю голосів. Зазначає, що жодних даних про виготовлення, затвердження та суб`єктів, які здійснювали розроблення проектної документації для будівництва об`їзної дороги навколо села Черкаська Лозова, в матеріалах справи не міститься, а відтак і не існує жодного документу, який може свідчить про суспільну потребу земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0676 для будівництва об`їзної дороги. Щодо позовних вимог про скасування рішення сесії селищної ради зазначає, що акт індивідуальної дії не може змінюватися після його виконання. Зазначає, що 31.01.2020 реалізовано рішення сесії № 108 шляхом розроблення проекту землеустрою та внесенням відповідної інформації до державного земельного кадастру, після чого акт індивідуальної дії вичерпує свою дію фактом виконання та не може змінюватися.

Відповідач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, з викладених підстав, просив суд в задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Малоданилівської селищної ради № 108 XXV сесії VII скликання від 06.06.2019 «Про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства розташованої на території Малоданилівської селищної ради за межами населеного пункту» останній надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності орієнтовною площею 2,0 га, розташованої на території Малоданилівської селищної ради за межами населеного пункту.

На виконання вказаного рішення ОСОБА_1 звернулась до сертифікованої організації для виготовлення відповідного проекту землеустрою.

31.01.2020 до Державного земельного кадастру були внесені відомості про сформовану земельну ділянку, якій присвоєно кадастровий номер № :04:001:0676, загальною площею 2 га, що підтверджується копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Також, судовим розглядом встановлено, що, у зв`язку з необхідністю вжиття заходів щодо руйнування автомобільної дороги С211017 «Дергачі-П`ятихатки» вантажним транспортом, рішенням чергової XXV сесії VII скликання Малоданилівської селищної ради від 06.06.2019 № 120 «Про підтримання стратегії розвитку дорожнього господарства відносно будівництва суспільно необхідної об`їзної дороги навколо села Черкаська Лозова» (далі - Рішення чергової XXV сесії VII скликання Малоданилівської селищної ради № 120 від 06.06.2019) селищною радою було підтримано стратегію розвитку дорожнього господарства відносно будівництва об`їзної дороги навколо села Черкаська Лозова та погоджено схему вищезазначеної автомобільної дороги.

На виконання зазначеного рішення 07 червня 2019 року за № 02-19/1082 Малоданилівською селищною радою було направлено лист Дергачівській районній державній адміністрації щодо надання розпорядження про розроблення детального плану території для визначення можливості будівництва об`їзної дороги.

Відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» головою Дергачівської районної державної адміністрації видано розпорядження від 18 червня 2019 № 298 «Про розроблення детального плану території за межами населених пунктів на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області» для визначення можливості будівництва об`їзної дороги навколо села Черкаська Лозова.

Відповідачем при детальному вивченні схеми будівництва автомобільної дороги навколо села Черкаська Лозова відповідно до вимог ст. 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» було виявлено наявність перетину майбутньої дороги з земельною ділянкою, дозвіл на розробку проекту відведення якої було надано ОСОБА_1 , у зв`язку з чим селищною радою було прийнято рішення XXXII сесії VII скликання від 13.02.2020 № 44 «Про втрату чинності рішення № 108 XXV сесії VII скликання Малоданилівської селищної ради від 06.06.2019 «Про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства розташованої на території Малоданилівської селищної ради за межами населеного пункту», про що повідомлено ОСОБА_1 листом від 21.02.2020 № 02-21/О-214.

19.10.2020 ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність. до якої долучила необхідний пакет документів.

02.11.2020 селищною радою було надано відповідь на лист позивача щодо затвердження проекту землеустрою, в якому повторно повідомлено, що в зв`язку з необхідністю будівництва окружної дороги в с. Черкаська Лозова за межами населеного пункту на території масиву, селищною радою було прийнято рішення XXXII сесії VII скликання від 13.02.2020 року № 44 «Про втрату чинності рішення № 108 XXV сесії VII скликання Малоданилівської селищної ради від 06.06.2019 року «Про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства розташованої на території Малоданилівської селищної ради за межами населеного пункту».

Позивач, вбачаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернулась за їх захистом до суду.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка з кадастровим номером :04:001:0676 на теперішній час перебуває в комунальній власності власника земельної ділянки, а отже дії Малоданилівської селищної ради щодо відмови в затвердженні проекту відведення земельної ділянки, яка міститься в листі за № 02-21/0-1150 від 02.11.2020, та рішення XXXII сесії VII скликання Малоданилівської селищної ради від 13.02.2020 № 44, яким скасовано рішення № 108 XXV сесії VII скликання Малоданилівської селищної ради від 06.06.2019 «Про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства розташованої на території Малоданилівської селищної ради за межами населеного пункту» є законними та такими. що відповідають вимогам чинного законодавства України.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з таких підстав.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пунктів «а» та «б» частини 1 статті 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

За змістом частини 1 статті 19 Земельного кодексу України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Статтею 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Відповідно до частини 6 статті 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Згідно з частинами 8, 9 статті 118 Земельного кодексу України, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до частини 10 статті 118 Земельного кодексу України, відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Частиною 6 статті 186-1 Земельного кодексу України передбачено, що підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи.

Отже, системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме:

1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;

2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);

3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України;

4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з відповідною заявою, за наслідками розгляду якої суб`єкт владних повноважень жодного з рішень, що передбачені статтею 118 ЗК України, не прийняв.

За наслідками розгляду поданої заяви, 02.11.2020 селищною радою надано відповідь, в якій повторно повідомлено позивача, що у зв`язку з необхідністю будівництва окружної дороги в с. Черкаська Лозова за межами населеного пункту на території масиву, селищною радою було прийнято рішення XXXII сесії VII скликання від 13.02.2020 року № 44 «Про втрату чинності рішення № 108 XXV сесії VII скликання Малоданилівської селищної ради від 06.06.2019 року «Про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства розташованої на території Малоданилівської селищної ради за межами населеного пункту».

За таких обставин, наданий відповідачем лист від 02.11.2020 не може бути оцінений судом як належна відмова у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі її у власність.

Таким чином, беручи до уваги те, що Малоданилівською об`єднаною територіальною громадою (Малоданилівська селищна рада) селищний голова О.Гололобов не було прийнято рішення щодо заяви позивача про затвердження проекту відведення земельної ділянки, колегія суддів приходить до висновку, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача є зобов`язання Малоданилівської об`єднаної територіальної громади (Малоданилівська селищна рада) селищний голова О.Гололобов розглянути на сесії Малоданилівської селищної ради питання затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, розташованих на території Малоданилівської селищної ради за межами населеного пункту Дергачівського району Харківської області, та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки загальною площею 2 га кадастровий номер :04:001:0676, а позовні вимоги в даній частині вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про визнання незаконним та скасування рішення XXXII сесії VII скликання Малоданилівської селищної ради від 13.02.2020 № 44, яким скасовано рішення № 108 XXV сесії VII скликання Малоданилівської селищної ради від 06.06.2019 «Про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства розташованої на території Малоданилівської селищної ради за межами населеного пункту», колегія суддів наступне.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР передбачено, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад входить вирішення відповідно до закону питань з врегулювання земельних відносин.

Згідно з частиною десятою статті 59 Закону № 280/97-ВР, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Аналіз наведених положень Закону № 280/97-ВР дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну чи скасування.

Водночас у статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення й у статті 74 Закону № 280/97-ВР, згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Конституційний Суд України у Рішенні № 7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону № 280/97-ВР (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), зазначив, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Аналіз наведених положень свідчить про можливість скасування органом місцевого самоврядування власного рішення, у той же час, реалізація зазначених повноважень можлива у разі дотримання сукупності умов, зокрема: відсутність факту виконання рішення, що скасовується; відсутність факту виникнення правовідносин, пов`язаних з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів або ж відсутність заперечень суб`єктів правовідносин щодо їх зміни чи припинення у разі виникнення таких правовідносин.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року по справі №521/17710/15-а, а також Верховного Суду від 31.07.2020 у справі № 621/1349/17.

Враховуючи, що оскаржуване рішення XXXII сесії VII скликання Малоданилівської селищної ради від 13.02.2020 № 44, яким скасовано рішення № 108 XXV сесії VII скликання Малоданилівської селищної ради від 06.06.2019 «Про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства розташованої на території Малоданилівської селищної ради за межами населеного пункту» є ненормативним правовим актом одноразового застосування, яке вичерпує свою дію фактом його виконання, а також те, що позивачем було розроблено технічну документацію на зазначену земельну ділянку, та те, що 31.01.2020 до Державного земельного кадастру були внесені відомості про сформовану земельну ділянку, якій присвоєно кадастровий номер № :04:001:0676, загальною площею 2 га, що підтверджується копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, це рішення не може бути в подальшому скасоване органом місцевого самоврядування.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги в зазначеній частині підлягають задоволенню.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За вказаних обставин, проаналізувавши всі наведені вище докази, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про задоволення позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 6 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Із матеріалів справи встановлено, що позивачем за подання адміністративного позову сплачено судовий збір у зальному розмірі 1681,60 грн.: 840,80 грн. згідно квитанції від 12.10.2020 (а.с. 2) та 840,80 грн. згідно квитанції від 15.01.2021 (а.с. 42), а також за подання апеляційної скарги на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.04.2021 по справі № 520/18992/2020 сплачений судовий збір у розмірі 2522,40 грн. відповідно до квитанції про сплату від 01.05.2021 (а.с. 88).

Аналізуючи викладене, враховуючи задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що відшкодуванню підлягають судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 4204,00 грн..

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Приписи ч. 3 ст. 134 КАС України визначають для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Статтями 26, 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, в силу положень ч. 5 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07.05.2020 року у справі № 320/3271/19.

Верховний Суд в постанові від 05.06.2018 у справі № 904/8308/17 зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 14.11.2019 по справі № 826/15063/18, згідно яких, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Так, на підтвердження витрат з оплати правової допомоги, наданої протягом розгляду справи, до матеріалів справи позивачем долучено копії ордеру на надання правничої допомоги від 15.07.2021 та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 23-24).

Колегія суддів зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься у постанові Верховного Суду від 31.07.2018 (справа № 820/4263/17).

Враховуючи викладене, оскільки позивачем не надано ані договору про надання правової допомоги, ані документів, що містять розрахунок витрат, ані документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), колегія суддів дійшла висновку про відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу у загальному розмірі 5000,00 грн., що є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.04.2021 по справі № 520/18992/2020 - скасувати.

Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії Малоданилівської селищної ради щодо відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, наданої листом № 02-21/0-1150 від 02.11.2020.

Зобов`язати Малоданилівську об`єднану територіальну громаду (Малоданилівська селищна рада) селищний голова О.Гололобов розглянути на сесії Малоданилівської селищної ради заяву про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, розташованих на території Малоданилівської селищної ради за межами населеного пункту Дергачівського району Харківської області ,та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки загальною площею 2 га кадастровий номер :04:001:0676.

Скасувати рішення XXXII сесії VII скликання Малоданилівської селищної ради від 13.02.2020 № 44, яким скасовано рішення № 108 XXV сесії VII скликання Малоданилівської селищної ради від 06.06.2019 «Про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства розташованої на території Малоданилівської селищної ради за межами населеного пункту».

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Малоданилівської об`єднаної територіальної громади (Малоданилівська селищна рада) селищний голова О.Гололобов (62341, Харківська область, Дергачівський район, смт. Мала Данилівка, вул. Ювілейна, буд. 5, ) судові витрати на сплату судового збору за подання позову та апеляційної скарги у загальному розмірі 4204,00 (чотири тисячі двісті чотири) гривень 00 коп..

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя С.П. Жигилій
Судді Т.С. Перцова О.В. Присяжнюк