Справа № 815/4023/15
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2021-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 року

м. Київ

справа №815/4023/15

адміністративне провадження № К/9901/25058/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Бившевої Л.І.,

суддів: Хохуляка В.В., Ханової Р.Ф.,

розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Приморському районі міста Одеси ГУ ДФС у Одеській області (далі - Інспекція) на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2016 (головуючий суддя - Романішин В.Л., судді - Запорожан Д.В., Шляхтицький О.І.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Техкор» (далі - Товариство) до Державної податкової інспекції у Приморському районі міста Одеси ГУ Міндоходів у Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року Товариство звернулось до суду із позовом до Інспекції, у якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 01.07.2015 № та № .

На обґрунтування зазначених позовних вимог Товариство послалося на те, що під час проведення перевірки, результати якої оформлені актом від 17.06.2015 № 4246/15-53-22-0/31545171, на підставі висновків якої Інспекцією були прийняті оспорювані податкові повідомлення-рішення, перевіряючим були надані належним чином оформлені первинні бухгалтерські документи, які підтверджують реальність господарських операцій з ПП «Еко-Строй-Град», ПП «Віва Трейдінг», ПП «Білдінг Стаф», ТОВ «Констракшн Лайн», які на час укладення договорів та виконання господарськи операцій були належним чином зареєстрованими юридичними особами та платниками податку на додану вартість, а також мали ліцензії на провадження відповідних видів діяльності; примірні форми первинних документів при проведенні будівництва, затверджені наказом Мінрегіонбуду від 04.12.2009 № 554, є обов`язковими до застосування для розрахунків за виконані роботи між замовниками та виконавцями по будівництву, яке здійснюється за рахунок бюджетних коштів та коштів підприємств державної форми власності, тоді як по об`єктах, будівництво яких ведеться з інших джерел фінансування, типові форми застосовуються згідно з умовами договорів підряду; Товариством до перевірки були надані усі отримані податкові накладні, які несені у відповідні електронні реєстри, про розбіжності в реєстрах податкових накладних продавця та покупця податковим органом нічого не повідомлялось ані а 2012, ані 2013, ані в 2014 роках, з урахуванням того, що ніяких операцій, звільнених від оподаткування, Товариство не здійснювало, з огляду на що не могло порушити вимоги пункту 201.5 статті 201 Податкового кодексу України.

Одеський окружний адміністративний суд постановою від 16.09.2015 позов задовольнив частково: визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення від 01.07.2015 № в частині донарахування податку на додану вартість, що перевищує суму 434293,78 грн. по податку, та в частині штрафу, що перевищує суму 10499,24 грн; визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення від 01.07.2015 № в частині донарахування суми податку на прибуток, що перевищує суму 69139,00 грн., та в частині штрафу, що перевищує суму 17285,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що: господарські операції між Товариством та ПП «Віва трейдинг» щодо придбання товару згідно договору № 31/03/2014 від 31.03.2014 були реальними, що підтверджується належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами; Товариство правомірно включило до складу податкового кредиту січня 2014 року податок на додану вартість по податковій накладних, виписаній НТО Альтера на суму 2849,53, з урахуванням поданого Товариством уточнюючого розрахунку на суму 3666,00 грн., а також по податковій накладній, виписаній ПП «Теплоприлад-сервіс» на суму 15662,15 грн., а податок на додану вартість по податкових накладних виписаних НТО Альтера на суму 11735,00 грн. та ПП «Теплоприлад-сервіс» на суму 23745,69 грн. Товариством до складу податкового кредиту не включався, що підтверджується розшифровками податкових зобов`язань та податкового кредиту у розрізі контрагентів. Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що: Товариством при визначенні доходів за 2014 рік не була врахована безнадійна кредиторська заборгованість у сумі 1102,00 грн.; фактично роботи по договорах, укладених Товариством з ПП «Еко-Строй-Град», ПП «Білдінг Стаф», ТОВ «Констракшн Лайн», не виконувались зазначеними підприємствами, а договори із цими контрагентами були укладені Товариством з метою завищення витрат та отримання неправомірної податкової вигоди.

Одеський апеляційний адміністративний суд постановою від 24.03.2016 скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове, яким позов задовольнив: визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення від 01.07.2015 № та № .

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що господарські операції між позивачем та ПП «Еко-Строй-Град», ПП «Віва Трейдінг», ПП «Білдінг Стаф», ТОВ «Констракшн Лайн» були реально (фактично) здійснені, що підтверджується належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, операції пов`язані з господарською діяльністю Товариства, всі учасники господарських операцій володіли спеціальною податковою правосуб`єктністю, у зв`язку з чим Товариство правомірно сформувало витрати, що враховуються при обчислення об`єкта оподаткування, та податковий кредит за вказаними господарськими операціями, з урахуванням того, що необхідність укладення договорів з ПП «Еко-Строй-Град», ПП «Білдінг Стаф», ТОВ «Констракшн Лайн» була зумовлена необхідністю належного виконання Товариством (підрядником) своїх зобов`язань перед ПАТ «МТС Україна» (замовником) за договором підряду на будівництво базових станцій та контролерів мобільного (рухомого) зв`язку на умовах «під ключ» № MTS/Tehcor-2013 від 11.02.2013, а також зважаючи на те, що роботи, виконувані ПП «Еко-Строй-Град», ПП «Білдінг Стаф», ТОВ «Констракшн Лайн» мали допоміжний характер, за зазначені підприємства мали ліцензії на провадження відповідних видів діяльності.

Інспекція оскаржила рішення судів апеляційної інстанції до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 22.09.2016 відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою відповідача та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник вказує на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, оскільки суд не надав належної правової оцінки тому, що: до перевірки Товариством були надані типові акти прийому-передачі робіт (послуг), які складені з порушенням вимог наказу Мінрегіонбуду від 04.12.2009 № 554 «Про затвердження типових форм первинних документів з обліку в будівництві» та без відображення ряду інформації по проведених роботах; угоди між Товариством та ПП «Еко-Строй-Град», ПП «Віва Трейдінг», ПП «Білдінг Стаф», ТОВ «Констракшн Лайн» укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства, оскільки станом на дату реєстрації акту перевірки стан платника ПП «Білдінг Стаф» - « 9 - направлено повідомлення про відсутність за місцезнаходженням», станом на останній день перевіреного періоду стан платника ПП «Еко-Строй-Град» - «8 - до ЄДР внесено запис про відсутність за місцезнаходженням», стан платника ТОВ «Констракшн Лайн» - « 9 - направлено повідомлення про відсутність за місцезнаходженням», стан платника ПП «Віва Трейдінг» - « 9 - направлено повідомлення про відсутність за місцезнаходженням»; при проведенні перевірки повноти декларування сум податку на додану вартість було встановлено, що контрагентами-постачальниками Товариства, а саме - НТО Альтаера та ПП «Теплоприлад-сервіс» не було відображено у складі податкових зобов`язань в податкових деклараціях з податку на додану вартість за відповідні податкові періоди загальний обсяг поставки у розмірі 251970,00 грн. (у тому числі податок на додану вартість - 41995,00 грн); Товариством при визначенні доходів за 2014 рік не була врахована безнадійна кредиторська заборгованість у сумі 1102,00 грн. Решта доводів Інспекції зводиться до цитування норм Податкового кодексу України.

У запереченні на касаційну скаргу Товариство просить залишити касаційну скаргу Інспекції без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 02.08.2021 прийняв касаційну скаргу Інспекції до провадження та призначив справу до касаційного розгляду у спрощеному провадженні без повідомлення сторін на 03.08.2021.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи та дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди попередніх інстанцій встановили, що Інспекція провела документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 по 31.12.2014, за результатами якої складений акт від 17.06.2015 № 4246/15-53-22-0/31545171, за якого Товариством були порушені, зокрема, вимоги: підпункту 135.5.4 пункту 135.5 статті 135, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 70535,00 грн. (у тому числі: за 2013 рік - 35583,00 грн., за 2014 рік - 34952,00 грн.); підпунктів 14.1.178, 14.1.181, 14.1.18 пункту 14.1 статті 14, пунктів 44.1, 44.6 статті 44, пункту 180.1 статті 180, пункту 185.1 статті 185, пункту 188.1 статті 188, пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 201.4-201.7 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 464555,00 грн. (у тому числі: за липень 2012 року - 3666,00 грн., за серпень 2012 року - 23745,00 грн., за жовтень 2013 року - 11735,00 грн., за грудень 2013 року - 40305,00 грн., за березень 2014 року - 27348,00 грн., за квітень 2014 року - 13588,00 грн., за травень 2014 року - 134791,00 грн., за жовтень 2014 року - 16667,00 грн., за листопад 2014 року - 109377,00 грн., за грудень 2014 року - 83333,00 грн.).

Зокрема, у акті перевірки вказано, що: перевіркою встановлено, що станом на 01.01.2012, 01.01.2013 та 31.12.2014 у бухгалтерському обліку Товариства обліковується заборгованість по взаємовідносинах з ТОВ «Тетрабудсервіс» на кредиту рахунку 631 у розмірі 1102,00 грн., з огляду на що Товариство повинне було врахувати вказану суму у складі доходів за 2014 рік як суму безнадійної кредиторської заборгованості; до перевірки Товариством були надані типові акти прийому-передачі робіт (послуг), які складені з порушенням вимог наказу Мінрегіонбуду від 04.12.2009 № 554 «Про затвердження типових форм первинних документів з обліку в будівництві» та без відображення ряду інформації по проведених роботах; угоди між Товариством та ПП «Еко-Строй-Град», ПП «Віва Трейдінг», ПП «Білдінг Стаф», ТОВ «Констракшн Лайн» укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства, оскільки станом на дату реєстрації акту перевірки стан платника ПП «Білдінг Стаф» - « 9 - направлено повідомлення про відсутність за місцезнаходженням», станом на останній день перевіреного періоду стан платника ПП «Еко-Строй-Град» - « 8 - до ЄДР внесено запис про відсутність за місцезнаходженням», стан платника ТОВ «Констракшн Лайн» - « 9 - направлено повідомлення про відсутність за місцезнаходженням», стан платника ПП «Віва Трейдінг» - « 9 - направлено повідомлення про відсутність за місцезнаходженням», з огляду на що Товариство неправомірно сформувало витрати, що враховуються при обчислення об`єкта оподаткування, та податковий кредит по господарських операціях із зазначеними контрагентами; при проведенні перевірки повноти декларування сум податку на додану вартість було встановлено, що контрагентами-постачальниками Товариства, а саме - НТО Альтаера та ПП «Теплоприлад-сервіс» не було відображено у складі податкових зобов`язань в податкових деклараціях з податку на додану вартість за відповідні податкові періоди загальний обсяг поставки у розмірі 251970,00 грн. (у тому числі податок на додану вартість - 41995,00 грн.

На підставі висновків акта перевірки 08.07.2015 Інспекція прийняла податкові повідомлення-рішення: № , яким збільшила Товариству суму грошового зобов`язання з податку на прибуток на 70535,00 грн. - за основним платежем, 17534,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); № , яким збільшила Товариству суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 464555,00 грн. - за основним платежем, 116139,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені у статті 44 Податкового кодексу України.

Згідно з абзацами першим, другим пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Абзацом першим пункту 44.2 статті 44 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку щодо доходів та витрат з врахуванням положень цього Кодексу.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначено Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням має дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Визначення поняття господарської операції також наведене у статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), згідно положень якої господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом частин першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Відповідно до наведеного вище визначення господарська операція пов`язане не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

За приписами пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що витрати операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до абзацу 1 пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з пунктом 138.4 статті 138 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Частиною другою статті 6 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що регулювання питань методології бухгалтерського обліку та фінансової звітності здійснюється Міністерством фінансів України, яке затверджує національні положення (стандарти) бухгалтерського обліку, інші нормативно-правові акти щодо ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності.

Пунктом 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов`язань.

При цьому, пунктом 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), встановлено, що витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Підпунктом «а» пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

За приписами абзацу 1 пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Тобто, у податковому обліку понесені витрати мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення та понесення витрат. І тільки за повної відсутності таких документів, або у разі, коли такі документи є недостовірними, тобто не відображають реальних подій (господарської операції), витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування та податковий кредит можуть вважатися не підтвердженими.

За умови реального здійснення платником податку господарської операції з придбання товарів (робіт, послуг), яка призвела до об`єктивної зміни складу активів такого платника, придбання такого товару (робіт, послуг) з метою використання у господарській діяльності, наявності первинних документів, які підтверджують понесені витрати, платник податку має право на віднесення таких витрат до витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, а податку на додану вартість - до складу податкового кредиту.

Підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що податкове законодавство ґрунтується, зокрема, на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

За змістом указаної норми, за умови подання платником податків усіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, дані податкового обліку вважаються сформованими платником податків правомірно (обґрунтовано).

Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15.12.2017) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У разі надання податковим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував суми валових витрат (витрат, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування), та податкового кредиту з податку на додану вартість, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.

Наведене випливає зі змісту частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15.12.2017), згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 цього Кодексу.

Відсутність відповідних доказів може бути підставою для відмови в задоволенні позову про скасування податкових повідомлень-рішень як протиправних, прийнятих контролюючим органом з підстав формування платником податків даних свого податкового обліку за наслідками безтоварних або фіктивних господарських операцій.

Тобто, контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам за умови доведення факту, що відомості, які містяться в таких документах, є недостовірними.

Європейський суд з прав людини, розглянувши справу «Інтерсплав проти України», вказав на те, що коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування податку на додану вартість, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування податку на додану вартість за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань.

Таким чином, виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування валових витрат та податкового кредиту можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи.

Також, норми податкового законодавства не визначають певний обсяг матеріальних та/чи трудових ресурсів у платника податків при здійсненні господарської діяльності як критерій правового статусу платника податків щодо отримання податкової преференції чи наміру платника податків отримати певний результат від здійснення господарської операції (підприємницької діяльності).

Саме собою невиконання контрагентами своїх податкових обов`язків не можуть бути безумовним свідченням відсутності ділової мети та/або обізнаність платника податків із протиправним характером діяльності його контрагентів та відповідно недостовірності задекларованих даних податкового обліку платника податків.

Висновок суду про реальність господарських операцій для цілей податкового обліку, тобто про відповідність даних, зазначених у первинних документах, об`єктивним обставинам вчинення господарської операції, повинен бути результатом належного аналізу зібраних у справі доказів.

Згідно зі статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15.12.2017) суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що реальність господарських операцій між Товариством та ПП «Віва Трейдінг» (договір № 31/03/2014 від 31.03.2014 від 31.03.2014 щодо придбання товару), ПП «Еко-Строй-Град» (договір підряду № Т-Е/09/13 від 26.09.2013 щодо виконання комплексу робіт, пов`язаних із монтажем РРЛ прольотів), ПП «Білдінг Стаф» (договір підряду № Т-Б/04/14/1 від 18.04.2014 щодо будівництва, модернізації та легалізації об`єктів мобільного зв`язку), ТОВ «Констракшн Лайн» (договір підряду № Т-К/10/14 від 02.10.2014 щодо виконання робіт, пов`язаних з модернізацією та розширенням існуючих об`єктів мобільного зв`язку) були реально (фактично) здійснені, що підтверджується належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами та регістрами бухгалтерського обліку, зокрема, журналом обліку виданих довіреностей, актами виконаних робіт (у яких визначений конкретний перелік робіт, їх обсяг та вартість), податковими накладними, банківськими виписками, журналами загальних робіт, операції пов`язані з господарською діяльністю Товариства, всі учасники господарських операцій володіли спеціальною податковою правосуб`єктністю, у зв`язку з чим Товариство правомірно сформувало витрати, що враховуються при обчислення об`єкта оподаткування, та податковий кредит за вказаними господарськими операціями, з урахуванням того, що необхідність укладення договорів з ПП «Еко-Строй-Град», ПП «Білдінг Стаф», ТОВ «Констракшн Лайн» була зумовлена необхідністю належного виконання Товариством (підрядником) своїх зобов`язань перед ПАТ «МТС Україна» (замовником) за договором підряду на будівництво базових станцій та контролерів мобільного (рухомого) зв`язку на умовах «під ключ» № MTS/Tehcor-2013 від 11.02.2013, які були повністю виконані, що підтверджується відповідними первинними бухгалтерськими документами та регістрами бухгалтерського обліку, а також зважаючи на те, що роботи, виконувані ПП «Еко-Строй-Град», ПП «Білдінг Стаф», ТОВ «Констракшн Лайн» мали допоміжний характер (що підтверджується переліком робіт, наведеним у протоколах узгодження договірної ціни та актах виконаних робіт, за зазначені підприємства мали ліцензії на провадження відповідних видів діяльності, копії яких наявні у матеріалах справи).

Щодо посилань Інспекції на обов`язок включення Товариством до складу доходів за 2014 рік суми 1102,00 грн., то висновок суду апеляційної інстанції про безпідставність таких доводів податкового органу є обгрунтованим, оскільки ані акт перевірки, ані матеріали справи не містять посилань на реквізити будь-якого правочину чи первинного бухгалтерського документа, який би давав можливість віднести вказану суму до безнадійної кредиторської заборгованості або ж до інших доходів. Які повинні були враховані при обчислення об`єкта оподаткування.

Щодо посилань Інспекції на неправомірне формування Товариством податкового кредиту по податкових накладних, виписаних НТО Альтера та ПП «Теплоприлад-сервіс», то судами було встановлено, що Товариство правомірно включило до складу податкового кредиту січня 2014 року податок на додану вартість по податковій накладних, виписаній НТО Альтера на суму 2849,53, з урахуванням поданого Товариством уточнюючого розрахунку на суму 3666,00 грн., а також по податковій накладній, виписаній ПП «Теплоприлад-сервіс» на суму 15662,15 грн., а податок на додану вартість по податкових накладних виписаних НТО Альтера на суму 11735,00 грн. та ПП «Теплоприлад-сервіс» на суму 23745,69 грн. Товариством до складу податкового кредиту не включався, що підтверджується розшифровками податкових зобов`язань та податкового кредиту у розрізі контрагентів.

Таким чином, доводи Інспекції, викладені в касаційній скарзі, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, а суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права до встановлених у справі обставин, з огляду на що підстави для скасування ухваленого у даній справі рішення суду апеляційної інстанції відсутні.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи зазначене, касаційна скарга Інспекції підлягає залишенню без задоволення, а постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2016 - без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 349, ст. 350, ч.ч. 1, 5 ст. 355, ст.ст. 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Приморському районі міста Одеси ГУ ДФС у Одеській області залишити без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2016 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддіЛ.І. Бившева В.В. Хохуляк Р.Ф. Ханова