Справа № 260/1290/21
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2021-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

30 липня 2021 року м. Ужгород№ 260/1290/21
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Іванчулинця Д.В.,

при секретарі судового засідання - Костелей І.Ф.,

за участю сторін та осіб, які беруть участь у розгляді справи:

представника позивача - Шерегі В.М.,

представників відповідача - Павлюка С.Ю. та Славича Б.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Закарпатської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, нарахування і виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ч. 3 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 30 липня 2021 року проголошено вступну та резолютивну частини Рішення. Рішення в повному обсязі складено та підписано 04 липня 2021 року.

08 квітня 2021 року, ОСОБА_1 (далі - позивач) в особі представника Шерегі Віктора Миколайовича звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Закарпатської обласної державної адміністрації (далі - відповідач), в якому просить: 1) визнати протиправним та скасувати розпорядження Закарпатської обласної державної адміністрації «Про звільнення ОСОБА_1 » від 02 березня 2021 року № 48-р; 2) поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління молоді та спорту Закарпатської обласної державної адміністрації та нарахувати і виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу; 3) допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді начальника управління молоді та спорту Закарпатської обласної державної адміністрації; 4) стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати понесені ним у цій справі (а.с.1-5).

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року було відкрито провадження у даній справі (а.с.34, 35).

13 липня 2021 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду було призначено дану справу до розгляду у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (а.с.79, 80).

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі з мотивів наведених у позовній заяві, відповіді на відзив на позовну заяву та просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог у повному обсязі з мотивів наведених у відзиві на позову заяві та запереченні на відповідь на відзив, просили суд відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що працював на посаді начальника управління молоді та спорту Закарпатської обласної державної адміністрації (далі Закарпатська ОДА). Розпорядженням голови Закарпатської обласної державної адміністрації від 01 лютого 2021 року за № 22-р «Про структуру обласної державної адміністрації» запроваджено зміни в структурі Закарпатської ОДА. Розпорядженням Закарпатської обласної державної адміністрації «Про звільнення ОСОБА_1 » від 02 березня 2021 року за № 48-р позивача було звільнено з посади 04 березня 2021 р. (а.с.16). У п.1 цього Розпорядження зазначено: «звільнити ОСОБА_1 з посади начальника управління молоді та спорту Закарпатської обласної державної адміністрації 04 березня 2021 року відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Позивач вважає розпорядження Закарпатської ОДА «Про звільнення ОСОБА_1 » від 02 березня 2021 року за № 48-р (далі-Розпорядження) протиправним, таким що прийнято з порушенням чинного законодавства, порушує права та законні інтереси позивача. В обґрунтування вимог про визнання протиправним та скасування Розпорядження, поновлення на посаді начальника управління молоді та спорту Закарпатської облдержадміністрації, нарахування і виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу вказує наступне. Позивача було звільнено згідно Розпорядження, в п.1 якого вказано «у зв`язку з реорганізацією управління молоді та спорту обласної державної адміністрації, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу». Підстава: попередження про припинення державної служби та наступне звільнення ОСОБА_1 01.02.2021, лист-погодження Міністерства молоді та спорту від 17.02.2021 №1468/9.1 (а.с.28, 29). Зазначив, що відповідачем при звільненні позивача порушено вимоги ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), відповідно до ч.4 якої «у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40)». Відповідно пункту 1 частини першої до ст. 87 Закону № 889-VII «Про держану службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу. Як випливає з чинної статті 36 КЗпП України сам факт реорганізації державного органу, не може бути підставою для беззаперечного звільнення працівника з роботи. Якщо реорганізація державного органу є підставою для припинення відносин державної служби «незалежно від скорочення чисельності або штату державних службовців, мають бути інші об`єктивні підстави, причини для звільнення державного службовця, і такими причинами не може бути лише одне бажання суб`єкта призначення - відповідача. Відповідач як суб`єкт призначення не надав жодного обґрунтування причини для звільнення позивача. 01 березня 2021 року розпорядженням голови Закарпатської ОДА №46 позивачу було присвоєно черговий 4 (четвертий) ранг державного службовця посад державної служби категорії «Б», а вже наступного дня - розпорядженням голови Закарпатської обласної державної адміністрації «Про звільнення ОСОБА_1 » від 02 березня 2021 року № 48-р позивача було звільнено з посади 04 березня 2021 р. Вказане викликає великий сумнів у безсторонності та неупередженості відповідача по відношенню до позивача.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача та представників відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються Законом України «Про державну службу» (далі - Закон), якщо інше не передбачено законом (частина 5 статті Закону).

Відповідно до частини другої статті 5 Закону відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Частиною третьою цієї ж статті передбачено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Пункт 1 частини першої статті 83 Закону передбачає ініціативу суб`єкта призначення як підставу для припинення державної служби.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (від 15.01.2021р.), підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Частиною третьою статті 87 Закону у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (від 15.01.2021), передбачено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

Судом встановлено, що Розпорядженням голови Закарпатської обласної державної адміністрації від 01.02.2021р. за № 22-р «Про структуру обласної державної адміністрації» було реорганізовано ряд структурних підрозділів обласної державної адміністрації, зокрема: юридичну особу публічного права управління молоді та спорту Закарпатської обласної державної адміністрації та юридичну особу публічного права департамент освіти і науки Закарпатської обласної державної адміністрації, які реорганізовано шляхом злиття, та утворено нову юридичну особу публічного права - департамент освіти і науки, молоді та спорту Закарпатської обласної державної адміністрації. В результаті реорганізації юридичну особу публічного права управління молоді та спорту Закарпатської обласної державної адміністрації припинено 06.04.2021р., про що свідчить запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань.

Припинення юридичної особи в результаті реорганізації передбачено статтею 104 Цивільного кодексу України, де вказано, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Розпорядженням голови Закарпатської обласної державної адміністрації від 02.03.2021р. за № 48-р «Про звільнення ОСОБА_1 » (далі - Розпорядження) позивача було звільнено з посади начальника управління молоді та спорту Закарпатської обласної державної адміністрації у зв`язку з реорганізацією управління молоді та спорту обласної державної адміністрації, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону.

У позовній заяві позивач стверджує, що Закарпатська обласна державна адміністрація під час видання спірного Розпорядження порушила вимоги чинного законодавства, зокрема норми Кодексу законів про працю України.

Частиною другою статті 1 Закону встановлено, що державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Отже, за своїм правовим статусом позивач належав до кола осіб, правовідносини з якими регулюються нормами спеціального законодавства, відповідно до статті 5 Закону.

Тому, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення була чітко врегульована положеннями Закону, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

У такому разі, під час звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону, положення статті 492 КЗпП України не застосовувалися.

Таким чином, під час реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби було правом суб`єкта призначення, а не обов`язком, відповідно до приписів Закону, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Додатково зазначаємо, що відповідно до приписів статті 13 Закону передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, забезпечує функціональне управління державною службою в державних органах.

Пунктом 3 цієї статті Закону встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, видає у випадках, встановлених законом, нормативно- правові акти з питань державної служби, надає роз`яснення з питань застосування цього Закону та інших нормативно-правових актів у сфері державної служби.

Національне агентство України з питань державної служби надало роз`яснення від 20 лютого 2020 року № 86 р/з «Щодо процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 Закону України «Про державну службу»), в якому зазначено: «Законом України від 14 січня 2020року № 440-ІХ «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи», який набрав чинності 13 лютого 2020 року, внесено зміни до низки законодавчих актів, зокрема, до Закону. Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 87 Закону суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). Отже, при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Відповідно до частини третьої статті 5 Закону дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення наразі врегульована положеннями Закону.

Отже, при звільненні державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, відповідно до пункту 1 чи пункту 11 частини першої статті 87 Закону, положення статті 49-2 Кодексу законів про працю України не застосовуються».

Позиція Верховного Суду щодо застосування спеціального законодавства над загальним у разі виникнення спірних правовідносин відображена в багатьох рішеннях.

У пункті 19 постанови Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 806/3004/15 зазначено, що спеціальним законом, що визначав статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності, у період, коли позивач працював в органах податкової служби, був Закон України «Про державну податкову службу в Україні» від 04.12.1990р. № 509-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Крім того, у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 820/6287/16, Верховний Суд констатує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Позивач акцентує увагу суду на тому, що під час реорганізації управління молоді та спорту обласної державної адміністрації не мало місце скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу, а тому під час видання спірного Розпорядження було порушено вимоги частини четвертої статті 36 КЗпП України.

Однак, як зазначено вище, норми КЗпП України не мали застосовуватися під час звільнення позивача.

Крім того, ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника управління молоді та спорту Закарпатської обласної державної адміністрації не у зв`язку зі скороченням чисельності або штату державних службовців, скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, а саме у зв`язку з реорганізацією управління, що чітко вказано у пункті 1 спірного Розпорядження.

Аналізуючи правову конструкцію пункту 1 частини першої статті 87 Закону, можемо дійти висновку, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути або скорочення чисельності або штату державних службовців, або скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, або реорганізація державного органу. Тобто ці підстави є взаємовиключними в розумінні статті 87 Закону.

Вказана норма сформульована таким чином, що для звільнення не є обов`язковим наявність всіх зазначених обставин, достатнім є наявність хоча б однієї із зазначених підстав, що і мало місце в цьому випадку.

Суд звертає увагу на те, що вказані позивачем рішення Верховного Суду, зокрема рішення по справі № 816/654/17, не є подібними до правовідносин у цій справі, оскільки у вказаній судовій справі позивача було звільнено у зв`язку зі скороченням штату відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону (редакція Закону від 05.01.2017р.). Крім того, під час виникнення спірних правовідносин у справі № 816/654/17 частиною третьою статті 87 Закону було чітко встановлено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

У цій же судовій справі процедура вивільнення регулюється спеціальним законодавством (редакція Закону від 15.01.2021р.), а тому правовідносини у цих справах не можна вважати подібними.

Надаючи оцінку доводам викладеним у клопотанні позивача від 05 липня 2021 року вх.№ 16250/21 (а.с.76-78) з посиланням на позицію Верховного Суду в рішенні від 17.06.2021 року у справі за № 240/455/20, суд констатує, що правовідносини, які були проаналізовані у цій справі виникли до вступу у силу змін до статті 87 Закону України «Про державну службу», а тому правовідносини у цій справі, також не можна вважати подібними.

У пункті 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2201/15-ц вказано, що з`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про державну службу» (у редакції, чинній станом на день попередження позивача та на день видання наказу про звільнення) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Отже, положенями статті 87 Закону України «Про державну службу» врегульовано підстави та порядок припинення державної служби у разі скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу, виключено обов`язок суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю іншу рівноцінну посаду державної служби.

Частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу» (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного наказу) встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Вказані норми закону неконституційними не визнавалися, тобто зазначені норми дають керівнику державного органу певну ступінь свободи у прийнятті рішення та наділяють його дискреційними повноваженнями.

Під дискреційним повноваженням розуміється таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, що визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13.02.2018 у справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 у справі № 569/15527/16-а, від 20.03.2018 у справі №461/2579/17, від 20.03.2018 у справі №820/4554/17, від 03.04.2018 у справі №569/16681/16-а та від 12.04.2018 справа №826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто дискреційними повноваженням є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може" (постанова ВС від 30.07.2020 справа № 826/10085/16).

З огляду на системний аналіз положень Закону України «Про державну службу» у редакції чинній, на час прийняття оскаржуваного наказу про звільнення позивача, який є спеціальним законом, що регулює статус державного службовця, встановлено право за рішенням суб`єкта призначення, а не його обов`язок щодо переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу посаду.

Відповідно до статті 58 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, на момент звільнення позивача з державної служби застосовується виключно те законодавство, яке було чинне.

Системний аналіз наведених положень свідчить про те, що припинення у разі скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу не містить положень щодо обов`язку пропонувати державному службовцю іншу рівноцінну посаду саме державної служби.

02.02.2020р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» (далі - Закон № 378-ІХ), яким, зокрема, внесено зміни до статей 43-1 та 49-2 Кодексу законів про працю України.

Частиною шостою статті 49-2 Кодексу законів про працю Україні (далі - КЗпП України) передбачено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей, зокрема, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Згідно з абзацом восьмим частини першої статті 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках, зокрема, звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу»: керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян.

13.02.2020р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» № 440-IX від 14.01.2020, яким внесено зміни до Закону України «Про державну службу» в частині процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Так, абзацом першим частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» передбачено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду У країни від 17.02.2015 у справі №21-8а15 за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Пунктом 8 частини другої статті 3 Закону України «Про державну службу» встановлено, що на державних службовців інших державних органів поширюється дія цього Закону.

Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент вирішення спору врегульована положеннями Закону України «Про державну службу».

Отже, під час звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема відповідно до пункту 1 чи пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», положення статті 49-2 Кодексу законів про працю України та статті 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» не застосовуються.

Суд повторно наголошує, що питання припинення державної служби у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності, або штату державних службовців врегульовано статтею 87 цього Закону.

Так, стаття 87 Закону України «Про державну службу» встановлює порядок припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Вищенаведеною нормою не передбачено положення про те, що звільнення державного службовця на підставі пункту 1 частини першої цієї статті Закону має здійснюватися з обов`язковим переведенням його на іншу роботу.

З огляду на те, що питання припинення державної служби врегульовано спеціальним законом, яким є Закон України «Про державну службу», правових підстав для застосування статті 42 КЗпП України та статті 49-2 Кодексу законів про працю України при звільненні державних службовців немає, а відповідно до частини 3 статті 87 Закону пропонування вакантної посади державному службовцю при звільненні є правом, а не обов`язком суб`єкта призначення.

В цьому аспекті не заслуговують на увагу посилання позивача на недотримання принципу забезпечення рівного доступу до державної служби, зокрема прояву дискримінації відносно позивача.

Так, пункт 1 частини першої, частину третю статті 87 викладено в редакції Закону України «Про державну службу» із змінами, внесеними згідно із Законом «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» № 117-IX від 19.09.2019, який набрав чинності 13.02.2020.

Зазначені положення, як на момент видання оскаржуваного Розпорядження, так і на момент вирішення даного спору є чинними, не визнавалися неконституційними, є обов`язковими до виконання та поширюються на всіх громадян України в питанні реалізації права доступу до державної служби.

Відтак, правове застосування відносно позивача вищезазначених правових норм не становить порушення принципу рівного доступу до державної служби, рівно як і не є проявом дискримінації, оскільки судом не встановлено застосування правового врегулювання відносно позивача, яке б значно відрізнялося за певною ознакою.

Суд зазначає, що Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Окрім того, згідно з Роз`ясненням Національного агентства України з питань державної служби щодо процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 Закону України «Про державну службу») від 20 лютого 2020 року № 86 р/з суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Отже, при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

На підставі викладеного суд відхиляє викладені у адміністративному позові аргументи позивача, оскільки останні ґрунтуються на суб`єктивному тлумаченні позивачем норм законодавства.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем, як суб`єктом призначення, відповідно до змісту попередження про наступне вивільнення, 01.02.2021р. при повідомленні ОСОБА_1 про реорганізацію юридичної особи публічного права - управління молоді та спорту Закарпатського обласного державної адміністрації і попереджено про припинення державної служби та наступне звільнення з посади начальника управління молоді та спорту Закарпатської обласної державної адміністрації відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до законодавства, чинного станом на день попередження позивача та на день видання Розпорядження про його звільнення був відсутній обов`язок керівника, суб`єкта призначення пропонувати такі посади державному службовцю, як відсутній і обов`язок щодо його працевлаштування.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що оскаржуване Розпорядження було видано правомірно.

Оцінюючи правомірність дій та рішень суб`єкта владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні суд приймає у справах, де відповідач допустив неправомірну бездіяльність за умови обов`язку вчинити певну дію.

Згідно з ч. 1 ст. 55 Конституції України та п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 (справа за зверненням жителів міста Жовті Води) будь-яка особа має право звернутись до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 4 КАС України позивача визначено, зокрема, як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду.

Таким чином до адміністративного суду вправі звернутися з позовом особа, яка має суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні її прав чи свобод. Однак обов`язковою умовою надання правового захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

Викладене свідчить, що адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Таким чином, передумовою для захисту права є його порушення. Якщо ж таке право порушеним не є, то, відповідно, воно не може бути захищеним (поновленим) судом. А тому відсутність порушеного права є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.

В даному випадку суд встановив, що позивач звернулась із позовом бо вважає, що відповідачем протиправно позбавлено його можливості реалізувати, надане та гарантоване йому державою право на працю державного службовця.

Проте, зважаючи на досліджені судом матеріали та встановлені обставини, суд дійшов висновку, що оскаржуване Розпорядження прийнятий відповідно до норм чинного на момент його прийняття законодавства із дотриманням процедури звільнення.

Частиною 1 та 2 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, відповідач належними та допустимими доказами довів, що при прийнятті оскаржуваного Розпорядження діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлений законом, добросовісно та розсудливо, з урахуванням всіх обставин справи, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Відтак, позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України судові витрати з відповідача не стягуються.

Керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 205, 241 - 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Закарпатської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, нарахування і виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені пп. 15.5 п. 15 Розділу VII КАС України).

СуддяД.В. Іванчулинець