Справа № 200/11649/20-а
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2021-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 серпня 2021 року справа №200/11649/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: Гайдара А.В., Компанієць І.Д., Сіваченка І.В., за участі секретаря судового засідання Харечко О.П., представника відповідача Богданова О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року в справі № 200/11649/20-а (головуючий І інстанції Аляб`єв І.Г., складене у повному обсязі 18 березня 2021 року в м. Слов`янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Донецького зонального відділу військової служби правопорядку, Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 та Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в якому просив:

- визнати протиправною відмову відповідача щодо нарахування та виплатити ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки при звільнені з 01.07.2020 по день фактичної виплати грошової компенсації вартості речового майна (14.09.2020);

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільнені з 01.07.2020 по день фактичної виплати 14.09.2020 шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, виходячи з двох місячного грошового забезпечення перед звільненням.

В обґрунтування позову зазначено, що при звільненні з військової служби ОСОБА_1 в повному обсязі не виплачено грошове забезпечення, а саме грошову компенсацію за недотримане речове майно. На думку позивача, такі дії відповідача є протиправними. Позивач також вказав про необхідність стягнення з відповідача розміру середнього заробітку за час невиплати грошової компенсації речового забезпечення, оскільки непроведення з вини власника або уповноваженого органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою відповідальності, передбаченої нормами Кодексу законів про працю.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною відмову Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо нарахування та виплатити ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки при звільнені з 01.07.2020 по день фактичної виплати грошової компенсації вартості речового майна (14.09.2020).

Стягнуто з Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 01.07.2020 по 14.09.2020 у сумі 10 000 (десять тисяч) гривень.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач та Донецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки подали апеляційні скарги, в якій послалися на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що суд не надав належної правової оцінки фактичним обставинам справи в сукупності з нормами чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, у зв`язку із чим дійшов хибного висновку в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Просив задовольнити позовні вимоги в цій частині.

Донецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки в своїй апеляційній скарзі зауважує, що будь-яких позовних вимог до нього заявлено не було, а його залучення співвідповідачем не ґрунтується на законних підставах.

Окрім цього, апелянт звертає увагу суду, що витяг з наказу про звільнення позивача надійшов із затримкою, що зумовило затримку направлення розрахунку для фінансування.

Також Донецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки зазначає, що позивачем порушено строки звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник відповідача 1 - Донецького зонального відділу військової служби правопорядку заперечував проти доводів апеляційних скарг, просив залишити їх без задоволення та рішення суду першої інстанції без змін.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача 1, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Згідно з матеріалами справи ОСОБА_1 у період з 01.07.2018 по 01.07.2020 проходив військову службу в Донецькому зональному відділі військової служби правопорядку.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.07.2020 № 129 звільнено старшого прапорщика ОСОБА_1 . В тому ж наказі зазначено: «направити документи встановленим порядком до ІНФОРМАЦІЯ_2 для виплати компенсації за неотримане речове майно в сумі 36528,18 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 (довідка-розрахунок Донецького ОМВК №18 від 01.07.2020) (а.с.10).

Грошову компенсацію вартості речового майна позивачу виплачено 14.09.2020 у розмірі 35980,25 грн.

ОСОБА_1 29.09.2020 звернувся до Донецького зонального відділу військової служби правопорядку з заявою про нарахування та виплату середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, а саме з 01.07.2020 по 14.09.2020.

Листом Донецького зонального відділу військової служби правопорядку від 08.10.2020 № 5066/ФЕС позивачу відмовлено у виплаті, оскільки на військовослужбовців не поширюється Кодекс законів про працю України, питання оплати військовослужбовців врегульовано спеціальним законом.

Вважаючи вказану відмову такою, що суперечать чинному законодавству, ОСОБА_1 звернулась до суду за захистом свого порушеного права.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, які виникли між сторонами врегульовані Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ) та Порядком виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за не отримане майно, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 178 від 16.03.2016 (далі Порядок №178).

Відповідно до ст. 1-2 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Абзацом другим ч. 1 ст. 9-1 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 4 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення), яке визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Відповідно до п. 240 Положення військовослужбовці, які визнані непридатними до військової служби за станом здоров`я, підлягають звільненню з військової служби за станом здоров`я. Після отримання військовою частиною відповідного висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність військовослужбовця до військової служби за станом здоров`я документи про його звільнення з військової служби оформляються та надсилаються посадовій особі, яка видає наказ про звільнення негайно.

Відповідно до п. 242 Положення після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

З аналізу викладеного вбачається, що при звільненні з військової служби та виключенню зі списків особового складу військової частини із військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, без проведення остаточного з ним розрахунку, можливе лише за його письмовою згодою.

Під час розгляду справи судом встановлено, що наказом № 129 від 01.07.2020 визначено позивачу грошову компенсацію за не отримане речове майно у сумі 36528,18 грн., але зазначена сума не була виплачена позивачу при його звільнені (а.с. 10).

При цьому, письмової згоди на такі дії позивач не давав, що не спростовується відповідачами.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, вказана сума була відшкодована позивачу 14.09.2020.

Враховуючи, що Донецький зональний відділ військової служби правопорядку виплатив позивачу грошову компенсацію у сумі 35980,25 грн лише 14.09.2020, а не в день звільнення з військової служби 01.07.2020, суд дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню (а.с. 12).

Відповідно до приписів ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно з ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за неотримане речове майно) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регламентує оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм ст.ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Збройних Силах України.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.

Відповідно до частини 5статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, враховуючи, що матеріалами справи підтверджується виключення позивача зі списків особового складу військової частини 01.07.2020 та проведення остаточного розрахунку з ним лише 14.09.2020, суд дійшов висновку, що відповідачами порушено приписи ст. ст. 116, 117 КЗпП України в частині строків виплати позивачу грошової компенсації вартості за не отримане речове майно.

Тому, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Доводи Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо того, що відповідний рапорт надійшов до них запізно не беруться до уваги, оскільки про необхідність виплати відповідач знав, про що свідчить його ж довідка про вартість речового майна від 03.07.2019.

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги відповідача 2, що оскаржуваним судовим рішенням його безпідставно зобов`язано відновити порушене право позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 4 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Пунктом 5 Порядку № 178 довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що, оскільки, як встановлено судом, речової служби у військовій службі правопорядку Донецького зонального відділу Військової служби правопорядку не їснує, довідка та виплата повинна бути здійснена Донецьким обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки.

Оскільки під час розгляду справи встановлено, що Донецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки є фінансовим органом та здійснював розрахунок з позивачем, суд апеляційної інстанції погоджує викладений в оскаржуваному рішенні висновок, що нарахування та виплатити ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки при звільнені мають бути здійснені саме цим органом.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п. 8 зазначеного Порядку).

Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у постанові 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у зазначеному судовому рішенні вказала, що відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованому у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати такі критерії:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Згідно з ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 161/12771/15-ц).

Таким чином, колегія суддів констатує, що судом першої інстанції при визначенні розміру відшкодування позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 10 000 грн., враховані вищезазначені критерії.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, і ч. 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Згідно положень частини другої статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції погоджує викладений в оскаржуваному рішенні висновок, що для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача необхідно вийти за межі позовних вимог та змінити спосіб захисту порушеного права шляхом визнання протиправною відмову відповідача щодо нарахування та виплатити ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки при звільнені з 01.07.2020 по день фактичної виплати грошової компенсації вартості речового майна (14.09.2020) та стягнення з Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (, юридична адреса: 87548, Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Громової, будинок 67) на користь позивача середній заробіток за час затримки при звільненні у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому вона підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статями 139, 291, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року в справі № 200/11649/20-а залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року в справі № 200/11649/20-а залишити без змін.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено в судовому засіданні 09 серпня 2021 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 серпня 2021 року.

Судді А.В. Гайдар

І.Д. Компанієць

І.В. Сіваченко