Справа № 160/10453/21
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2021-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Голобутовського Р.З.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства "Оздоровчо-Спортивний комплекс "Метал" Дніпровської міської ради про стягнення адміністративно-господарських санкцій,
29.06.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства "Оздоровчо-спортивний комплекс "Метал" Дніпровської міської ради, у якій просить:
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
12.07.2021 року відповідач надав відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги не визнає, просить у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що на підприємстві відповідача відповідно до затвердженого Департаментом гуманітарної політики Дніпровської міської ради штатного розпису є 13 штатних одиниць робочих місяць, з огляду на це та за змістом вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» на підприємстві має бути одне робоче місце для працевлаштування осіб з інвалідністю. Відповідачем 26.02.2021 року подано до ФСЗІ звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за формою № 10-ПОІ за 2020 рік. За відповідним звітом у 2020 році кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 1 особа. Так відповідач стверджує, що відповідно до статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» адміністративно-господарські санкції нараховуються у випадку, якщо на підприємстві не працевлаштована необхідна кількість осіб з інвалідністю. Відповідач наголошує на тому, що до його підприємства не зверталася жодна особа з інвалідністю з метою працевлаштування. При цьому обов`язок щодо працевлаштування покладено на Державну службу зайнятості, яка в свою чергу не здійснила заходів з працевлаштування на підприємстві відповідача осіб з інвалідністю. Також відповідач звертає увагу на те, що власником підприємства є територіальна громада міста Дніпра, а джерелом доходу є плата громадян за користування басейном, який знаходиться на балансі підприємства відповідача. Відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради №772 від 17.12.2014 басейн знаходиться на стадії реконструкції, а підприємство фінансується з міського бюджету. Відповідач вважає, що положення статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» не поширюються на підприємства, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджетів.
28.07.2021 року позивачем надано відповідь на відзив, у якій зазначено, що відповідач у відзиві не спростував твердження та аргументи щодо суті позовних вимог. Вказує, що відповідно до відповіді Дніпропетровського обласного центру зайнятості від 29.04.2021 року звіти форми №3ПН відповідачем жодного разу до центру зайнятості протягом 2020 року не надавались.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.
Комунальне підприємство "Оздоровчо-спортивний комплекс "Метал" Дніпровської міської ради перебуває на обліку в Дніпропетровському обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів.
Відповідачем подано до Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік за формою № 10-ПОІ від 26.02.2021 року.
Відповідно до вказаного Звіту кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст.19 ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» на підприємстві в 2020 році склала 1 особу, при загальній кількості робочих місць для вказаної категорії працівників - 13 осіб; середньооблікова кількість штатних працівників, яким повинні відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність «-». Таким чином, станом на 2020 рік, 1 робоче місце, що призначене для працевлаштування осіб із інвалідністю залишилося незайнятим.
Також у Звіті форми № 10-ПОІ від 26.02.2021 року зазначено у графі «Сума коштів адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, тис. грн.» - 59,7.
Вважаючи, що відповідачем допущено порушення, що призвели до застосування до нього адміністративно-господарських санкцій, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
Згідно із ст. 20 Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.
Сплату адміністративно-господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов`язкових платежів).
Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону.
Адміністративно-господарські санкції за незайняті особами з інвалідністю робочі місця не є податком, збором (обов`язковим платежем), обов`язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв`язку зі скоєнням правопорушення.
Таким чином, за своєю правовою природою вказані штрафні санкції є адміністративно-господарськими санкціями, як один із видів господарсько-правової відповідальності.
Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських правовідносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Згідно із ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських правовідносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Отже, при вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов`язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.
Елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв`язку між самим порушенням та його наслідками.
Так, згідно з ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 1 ст. 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» особа з інвалідністю, яка не досягла пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованим у державній службі зайнятості як безробітний.
У силу ч. 3 ст. 18-1 цього Закону державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.
З аналізу норм Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» видно, що обов`язок щодо працевлаштування інвалідів покладено як на суб`єктів господарювання так і на державу, від імені якої діють відповідні державні служби зайнятості.
Обов`язок суб`єкта господарювання полягає у виділенні та створенні робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, створенні умов праці та надання інформації державній службі зайнятості, необхідної для працевлаштування осіб з інвалідністю. Водночас обов`язок підприємства зі створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавці зобов`язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).
Порядок подання інформації про наявність вакансій врегульований наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 №316 Про затвердження форми звітності № 3-ПН Інформація про попит на робочу силу (вакансії) та Порядку її подання.
Вказаним Порядком встановлена єдина форма призначена для інформування центру зайнятості та населення про наявність вільних робочих місць, в тому числі призначених для працевлаштування інвалідів, та порядок її подання.
Виходячи з викладених норм законодавства, суд вважає за необхідне зазначити, що на підприємство покладається обов`язок самостійного працевлаштування осіб з інвалідністю шляхом створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю та інформування про таку кількість створених робочих місць органів працевлаштування інвалідів, в тому числі і центрів зайнятості.
Закон не покладає обов`язку на підприємство здійснювати самостійний пошук працівників з інвалідністю.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.09.2020 у справі № 160/4443/19.
Згідно з частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом встановлено, що у 2020 році відповідач подав до Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік за формою № 10-ПОІ, відповідно до якого, станом на 2020 рік, 1 робоче місце, що призначене для працевлаштування осіб із інвалідністю залишилося незайнятим.
У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач протягом 2020 інформував у порядку, визначеному законом, центр зайнятості про наявність вільних вакансій на підприємстві з наданням відповідної характеристики вакантного місця.
Посилання відповідача у відзиві на позов на те, що положення статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» не поширюються на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів судом не беруться до уваги з огляду на наступне.
Відповідач в обґрунтування своєї позиції посилається на те, що підприємство, відповідно до пунктів 1.1, 1.2 Статуту Комунального підприємства "Оздоровчо-Спортивний комплекс "Метал" Дніпровської міської ради, є комунальним унітарним комерційним підприємством, власником підприємства є територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Джерелом доходу підприємства є плата громадян за користування басейном, який знаходиться на балансі підприємства відповідача.
Однак, відповідачем не надано суду ані статуту Комунального підприємства "Оздоровчо-спортивний комплекс "Метал" Дніпровської міської ради, ані жодних інших доказів на підтвердження своєї позиції.
Також відповідач стверджує, що підприємство фінансується з міського бюджету, оскільки відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради №772 від 17.12.2014 басейн знаходиться на стадії реконструкції.
Зі змісту рішення Дніпропетровської міської ради №772 від 17.12.2014 видно, що Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради надано дозвіл на виконання проектних робіт та реконструкції об`єкта "Реконструкція плавального басейну Комунального підприємства "Оздоровчо-спортивний комплекс "Метал" Дніпровської міської ради". Однак, доказів, що підтверджували б фактичне здійснення відновлювальних робіт саме у 2020 році та нездійснення Комунальним підприємством "Оздоровчо-спортивний комплекс "Метал" Дніпровської міської ради іншої господарської діяльності з метою отримання доходів відповідачем також не надано.
Надані відповідачем лімітна довідка про бюджетні асигнування та кредитування та план використання бюджетних коштів на 2020 рік свідчать лише про надання за рахунок міського бюджету фінансової підтримки Комунальному підприємству "Оздоровчо-спортивний комплекс "Метал" Дніпровської міської ради".
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач здійснює такі види діяльності:
- 93.11 Функціювання спортивних споруд (основний);
- 82.99 Надання інших допоміжних комерційних послуг, н.в.і.у.;
- 93.13 Діяльність фітнес-центрів;
- 93.19 Інша діяльність у сфері спорту;
- 47.78 Роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах.
Таким чином, відповідач має право здійснення господарської діяльності з метою отримання прибутку, окрім доходів з надання послуг з плавального басейну, також отримання прибутку з інших видів діяльності.
Надаючи оцінку характеру допущенного відповідачем порушення, судом враховується, що відповідач є господарюючим суб`єктом, який несе відповідальність відповідно до закону під час свого підприємництва, яке згідно зі статтею 42 Господарського кодексу України є самостійною, ініціативною, систематичною та на власний ризик здійснюваною діяльністю.
Проте, за відсутності доказів подання відповідачем звіту форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» та отримання центром зайнятості звітності про наявність вакантної посади для працевлаштування осіб з інвалідністю, відсутні підстави вважати, що відповідач вжив усіх передбачених законодавством заходів для виконання нормативу робочих місць для працевлаштуванні осіб з інвалідністю у 2020 році, тобто заходів для недопущення правопорушення.
Крім того, самим відповідачем у Звіті форми № 10-ПОІ від 26.02.2021 року зазначено у графі «Сума коштів адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, тис. грн.» - 59,7. Тобто самостійно розраховано суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.
Відтак, застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій є правомірним.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як передбачено частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд робить висновок, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 242-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський