Справа № 580/3080/21
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2021-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2021 року справа № 580/3080/21

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Рідзеля О.А., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

19.05.2021 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Управління Служби безпеки України в Черкаській області (далі - відповідач), в якому позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 до 28.02.2018 із застосуванням базового місяця - січень 2008 року;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 до 28.02.2018 із застосуванням базового місяця - січень 2008 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем протиправно у період з 01.12.2015 до 28.02.2018 не було проведено нарахування та виплату індексації, чим порушено вимоги Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та Постанови КМУ №1078. Також вказано, що за спірний період індексація мала нараховуватись із застосуванням базового місяця - "січень 2008 року".

Ухвалою від 24.05.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати на виконання ст.12 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву.

11.06.2021 відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що позивачем пропущено строки звернення до суду, зокрема місячний строк звернення встановлений для правовідносин, пов`язаних з проходженням позивача публічної служби. Зазначено, що Постановою КМУ №704 встановлено нові розміри посадових окладів військовослужбовців. До часу внесення змін до Порядку №1078 (до 01.12.2015) механізм проведення індексації базувався на визначенні базовим місяця, у якому особі востаннє підвищували зарплату. Вказано, що збільшення грошового забезпечення позивача крайній раз відбулось - 01.02.2015, відтак базовим місяцем позивача для заявленого ним періоду 01.12.2015 по 28.02.2018 неможливо вважати січень 2008. Крім того вказано на дискреційність повноважень відповідача з питання визначення базового місяця та суми індексації грошового забезпечення. Також вказано, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється виключно у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. Фінансування СБУ здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету. Відповідні суб`єкти владних повноважень беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі виключно за рахунок виділених для цього бюджетних асигнувань. Отже, розрахунки з військовослужбовцями здійснювались СБУ в межах асигнувань помісячного розпису Державного бюджету, як це передбачено бюджетним законодавством України.

05.07.2021 позивач подав суду відповідь на відзив в якому, окрім викладених у позові доводів, зазначив про необґрунтованість доводів відповідача, оскільки з 01.02.2015 відбулось підвищення однієї зі складових грошового забезпечення позивача, що не є а ні тарифною ставкою, а ні окладом, відтак 01.12.2015 не може вважатися базовим місяцем.

Також позивач зазначив, що індексація грошового забезпечення є складовою заробітної плати, а тому строк звернення в суд з позовом щодо її виплати не застосовується.

Ухвалами від 23.05.2021 суд відмовив у задоволенні клопотань відповідача про залишення позовної заяви без розгляду та розгляд справи з повідомленням сторін.

12.07.2021 відповідач подав суду заперечення на відповідь на відзив з аналогічними відзиву доводами.

Зважаючи на відсутність необхідності призначити в справі експертизу або викликати для допиту свідків, суд вирішив справу розглянути за правилами спрощеного провадження без такого виклику (у письмовому провадженні) на підставі письмових доказів.

Оцінивши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив таке.

Відповідно до довідки відповідача від 13.05.2021 №11/152 позивач проходив військову службу в Управлінні Служби безпеки України в Черкаській області з 22.03.1993 (наказ УСБ України по Черкаській області від 22.02.1993 №31-ос) до 31.07.2018 включно (наказ УСБ України в Черкаській області про звільнення від 26.07.2018 №80-ОС).

01.03.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив здійснити йому нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з березня 2008 року до дати звільнення зі служби з урахуванням раніше виплачених сум.

Листом від 31.03.2021 №21/т-89/14 відповідач повідомив позивача, що з 01.03.2008 до 31.03.2012 позивачу виплачена індексація. З 01.01.2016 внесені зміни в Закон в частині порогу індексації в розмірі 103%. Постановою КМУ від 30.08.2017 №704 встановлені нові розміри посадових окладів та окладів за військовим званням.

Тому з 01.03.2018 проводиться обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення військовослужбовців. Так як величина індексу споживчих цін за період з березня 2018 року до листопада 2018 року не перевищувала поріг індексації, то відповідно індексація грошового забезпечення за вказаний період не нараховувалась та не виплачувалась.

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним обставинам суд врахував таке.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.9 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон №2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Індексація грошових доходів населення відповідно до ч.1 ст.1 Закону України від 03.07.1991 №1283-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення" (далі - Закон №1283-ХІІ) - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

На підставі ч.1 ст.2 Закону №1283-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Згідно з ч.1 ст.4 Закону №1283-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка (з 01.01.2016 - 103%).

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) затверджений Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок №1078), згідно з п.2 якого індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців.

Пунктом 6 вказаного Порядку передбачено, що виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Отже, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. Проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого відбувається фінансування, кошти на індексацію грошового забезпечення відсутні.

Тому невиконання обов`язку з нарахування індексації на грошове забезпечення військовослужбовця в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка, свідчить про недотримання вимог Закону.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі "Кечко проти України" (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Такого ж висновку дотримується судова практика Верховного Суду (відповідний висновок у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №825/874/17, який підлягає безумовному врахуванню судами нижчих інстанцій на підставі ч.5 ст.242 КАС України).

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 № 5- рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Відсутність законодавчого механізму для нарахування та виплати індексації за періоди, в яких була відсутня фінансова можливість такої виплати, не є підставою для позбавлення особи права на отримання коштів (мирне володіння його майном), виплата яких передбачена законом.

Будь-які доручення та листи не можуть скасовувати дію чинних законів, оскільки не є нормативно-правовими актами. Отже, роз`яснення Міністерства соціальної політики України від 16.07.2015 №10685/0/14-15/10, від 09.06.2016 №252/10/136-16, від 08.08.2017 №78/0/66-17, на які відповідач посилається у відзиві, до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

Крім того, відсутність на рахунках відповідача коштів для виплати індексації грошового забезпечення не є належним доказом неможливості здійснення вказаних виплат (доказом наявності поважних причин непроведення розрахунку). Відсутність бюджетного фінансування вказаної витрати не позбавляє позивача права на її отримання та не звільняє відповідача від обов`язку її нарахування та виплати.

Аналогічний правовий висновок містить постанові Верховного Суду від 12.12.2018р. у справі №825/874/17.

Суд врахував, що постановою КМУ від 07.11.2007 №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", яка набрали чинності з 01.01.2008, затверджено схеми посадових окладів військовослужбовців.

Відповідно до інформації, яка розміщена на офіційному веб-сайті Держстату України, у січні 2008 року величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації у 101 відсоток та складала 102,9 відсотки.

Отже, грошове забезпечення військовослужбовців підлягало індексації з цього періоду.

Згідно з постановою КМУ від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" затверджено нову тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців, внаслідок чого збільшилось грошове забезпечення всіх категорій службовців.

Отже, з березня 2018 року змінився базовий місяць для нарахування індексації позивача. Якщо у спірному періоді у календарному місяці величина індексу споживчих цін не перевищила поріг індексації у 103 відсотка, за такий місяць індексація не нараховується.

Тому не нарахування та невиплата відповідачем позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 до 28.02.2018 є протиправною бездіяльністю.

Для відновлення порушеного права позивача суд дійшов висновку зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 до 28.02.2018.

Тому у вказаній частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за вказаний період із застосуванням базового місяця - січень 2008 року, суд зазначає таке.

Судом враховано, що відповідач у відповідь на заяву позивача відмовив йому у виплаті індексації з тих підстав, що з 01.03.2018 проводиться обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення військовослужбовців, та повідомлено, що індексація грошового забезпечення з березня 2018 року не нараховувалась та не виплачувалась.

Таким чином, спір щодо застосування базового місяця (січень 2008 року) при нарахуванні та виплаті індексації за період з 01.12.2015 до 28.02.2018 - відсутній.

Також суд врахував, що позивач у заяві від 01.03.2021, в якій просив здійснити виплату індексації, вимог щодо встановлення базовим місяцем - січень 2008 року при обрахунку його індексації, не заявляв.

Відповідно до вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, поновленню підлягають порушені права позивача.

З огляду на зазначене, вимоги визнати протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язати нарахувати та виплатити індексацію саме із застосуванням базового місяця - "січень 2008 року" є передчасними, оскільки права позивача в частині визначення базового місяця при обрахунку індексації за вказаний період не порушено.

Суд також врахував висновки Верховного Суду у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі №240/11882/19 відповідно до яких розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексації грошового забезпечення.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

У даній правовій ситуації індексація не була нарахована та виплачена позивачеві.

Верховний Суд у рішенні від 15 жовтня 2020 року у справі №240/11882/19 зазначив, що питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації є передчасним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені.

За таких обставин, Верховний Суд у вказаному рішенні погодився з висновком суду першої та апеляційної інстанції, що у даному випадку повноваження щодо обрахунку індексації, в тому числі, щодо визначення базового місяця для такого нарахування, у відповідності до положень Порядку №1078 та Закону №1282-XII, покладається на відповідача, а тому, підстави для зобов`язання останнього здійснити розрахунок індексації позивача з урахуванням базового місяця відсутні.

Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити, як передчасних.

Тому суд дійшов висновку задовольнити позов частково.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору та не надав доказів понесених судових витрат, відсутні підстави для їх розподілу.

Керуючись ст.ст.2, 6, 14, 242-245, 255, 257-262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Черкаській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 до 28.02.2018.

Зобов`язати Управління Служби безпеки України в Черкаській області (18000, м.Черкаси, вул. Гоголя, буд.240, ) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 до 28.02.2018.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

3. Копію рішення направити учасникам справи.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту.

Суддя О.А. Рідзель