Справа № 400/3730/20
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2021-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/3730/20
Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Крусяна А.В.,

Яковлєва О.В.

при секретарі: Шатан В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 6 травня 2021р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби судової охорони, Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:
У вересні 2020р. ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Служби судової охорони, Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області, в якому просив:

- визнати протиправним і скасувати наказ Служби судової охорони по особовому складу за №316 о/с від 1.07.2020р. та поновити його на посаді начальника Територіального управління Служби у Миколаївській області;

- стягнути зі Служби судової охорони суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він перебував на посаді начальника Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області. В подальшому, він подав рапорт про звільнення за власним бажанням, та як зазначає, що «… під безпосереднім тривалим і жорстким моральним тиском начальника управління Служби … ОСОБА_2 …».

Як вказав позивач, що в межах передбаченого ст.38 КЗпП України двотижневого строку він відкликав рапорт про звільнення, вийшов на роботу та виконував обов`язки за посадою. За таких обставин, на думку ОСОБА_1 , його звільнено незаконно.

Посилаючись на вказане просив позов задовольнити.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 6 травня 2021р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов в повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги позивача є безпідставними, оскільки конфлікт між позивачем і посадовими особами центрального органу управління Служби (з якими начальник Теруправління взаємодіє, проте не підпорядковується ним безпосередньо), що, виходячи з показань свідків, мав місце 30.06.2020р. у приміщенні ОСОБА_3 , не може бути розцінений як підтвердження тиску на позивача з боку голови Служби чи примусу для подання ОСОБА_1 рапорту про звільнення.

Вирішуючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що наказом Служби від 10.03.2020р. за №92 о/с «По особовому складу» (т.1 ас.98), переможець конкурсу ОСОБА_1 був призначений на посаду начальника ОСОБА_3 , прийнятий на службу до Служби з 11.03.2020р. із присвоєнням йому в порядку переатестування спеціального звання підполковник Служби.

В подальшому, на підставі наказом Служби від 26.06.2020р. за №269 «Про виїзд у службове відрядження», 30.06.2020р. до Теруправління прибули начальник управління по роботі з персоналом центрального органу управління Служби ОСОБА_2 , начальник управління охорони об`єктів суддів, органів та установ системи правосуддя центрального органу управління Служби ОСОБА_4 , начальник відділу інспектувань центрального органу управління Служби Мельник В.В.

Під час розгляду справи, позивач зазначав, що впродовж перебування на посаді він неодноразово отримував від керівництва Служби незаконні вказівки (з питань, в тому числі, придбання програмного забезпечення, однострою, проведення конкурсів на заміщення вакантних посад тощо), які відмовлявся виконувати. 30.06.2020р. (приблизно о 13-30год.) вказані вище особи прибули до кабінету позивача і ОСОБА_2 сказав, що всі кадрові питання (в тому числі ті, що пов`язані з проходженням служби безпосередньо ОСОБА_1 ) вирішує саме він. ОСОБА_5 висловлював претензії до роботи позивача та погрожував йому. Наступного дня (1.07.2020р.), зранку (приблизно о 8-10год.), ОСОБА_2 , з посиланням на інформацію від голови Служби, наполягав на поданні позивачем рапорту про звільнення з 1.07.2020р. за власним бажанням.

Так, 1.07.2020р. ОСОБА_1 подав до голови Служби 2 рапорти:

1) про звільнення зі Служби за власним бажанням з 1.07.2020р. (т.1 а.с.36);

2) про надання відпустки за пропорційно відпрацьований час на 11 діб за 2020р., з 1.07.2020р. (т.1 а.с.145).

Зазначені рапорти позивач віддав ОСОБА_2 в той же день (1.07.2020р.).

1.07.2020р. ОСОБА_2 рапорти позивача передав голові Служби.

На підставі вказаного, 1.07.2020р. голова Служби видав наказ за №316 о/с «По особовому складу» (надалі Наказ, т.1 а.с.35). Пунктом 1 Наказу позивачу була надана щорічна оплачувана відпустка за 2020р. тривалістю 11 календарних днів, з 1 по 11 липня 2020р.; пунктом 2 Наказу ОСОБА_1 був звільнений за служби згідно пп.7 п.2 розділу ХІІ Положення (за власним бажанням) 11 липня 2020р.; пунктом 3 Наказу тимчасове виконання обов`язків начальника Теруправління було покладено на підполковника Служби ОСОБА_6 , начальника відділу фізичної організації безпеки суддів та підтримки територіального управління Служби у Одеській області (відповідно до його рапорту від 1.07.2020р., т.1 а.с.37).

7.07.2020р. ОСОБА_1 направив до голови Служби рапорт (надалі Рапорт від 7.07.2020р., т.1 а.с.6) такого змісту: «Поданий мій рапорт від 1.07.2020р. про звільнення зі Служби судової охорони за власним бажанням прошу відкликати та не розглядати у зв`язку з тим, що він був написаний під психологічним тиском».

Вказаний рапорт, відповідно до трекінгу Укрпошти (т.1 а.с.7,8,9), був вручений уповноваженій особі Служби у поштовому відділенні - 13.07.2020р. (час 18:53год.).

13.07.2020р. (перший робочий день після 11.07.2020р.) ОСОБА_1 , як вказано у позові, прибув до Теруправління і виконував обов`язки за посадою, що підтверджується, зокрема, фактом підписання ним «Звіту про надходження та використання коштів загального фонду (форма №2д) за перше півріччя 2020 року», який був поданий в електронному вигляді до органу Державної казначейської служби (надалі Звіт, т.1 а.с.5).

Як вбачається із розписки (т.1 а.с.101), 13.07.2020р. позивач був ознайомлений з Наказом в частині звільнення, а також отримав трудову книжку, військовий квиток з повідомленням до військового комісаріату та повідомлення про надання декларації відповідно до ст.45 ЗУ «Про запобігання корупції». Вказана обставина підтверджується позивачем у позовній заяві.

В подальшому, у відповідь на Рапорт від 7.07.2020р. начальник управління по роботі з персоналом центрального органу управління Служби Білецький О.В своїм листом від 3.08.2020р. за №30/5-2008/20 повідомив ОСОБА_1 про те, що «… нормативними документами, які регламентують діяльність Служби судової охорони, не передбачено механізму відміни виданих наказів про звільнення співробітника у зв`язку зі зміною його рішення …» (т.1 а.с.173).

Перевіряючи правомірність та законність оскаржуваних дій та рішень суб`єктів владних повноважень, з урахуванням підстав, за якими позивач пов`язує їх протиправність та скасування, колегія суддів виходить з наступного.

Приписами ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст.161 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 2.06.2016р. за №1402-VIII (надалі Закон №1402) встановлено, що Служба судової охорони є державним органом у системі правосуддя для забезпечення охорони та підтримання громадського порядку в судах. Служба судової охорони підзвітна Вищій раді правосуддя та підконтрольна Державній судовій адміністрації України.

За правилами ч.6 ст.163 Закону №1402, порядок проходження служби співробітниками Служби судової охорони визначається у відповідному положенні, яке затверджується Вищою радою правосуддя за поданням Голови Служби судової охорони, погодженим з Державною судовою адміністрацією України.

У відповідності до п.3 розділу І Положення, співробітниками Служби є громадяни, які в добровільному порядку прийняті на службу до Служби, склали Присягу співробітника Служби та яким присвоєно відповідно до цього Положення спеціальні звання.

Згідно з п.1 розділу ХІІ Положення, звільнення співробітників зі Служби здійснюється: у запас Збройних Сил (із постановкою на військовий облік) якщо звільнені особи не досягли граничного віку перебування в запасі, встановленого ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», і за станом здоров`я придатні до військової служби; у відставку якщо звільнені особи досягли граничного віку перебування в запасі, встановленого ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби із зняттям з військового обліку.

Пунктом 2 розділу ХІІ визначені підстави для звільнення співробітника зі служби і припинення служби, в тому числі власне бажання (пп.7).

Днем звільнення зі служби вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

День звільнення вважається останнім днем служби.

Відповідно до п.6 розділу Х Положення, у разі звільнення працівника зі служби (крім звільнення через службову невідповідність, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення спеціального звання чи позбавлення права займати певні посади, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, яким накладено стягнення у виді позбавлення права обіймати посади або займатися діяльністю, що пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, у зв`язку з позбавленням спеціального звання в дисциплінарному порядку, а також у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту співробітником) та невикористання ним щорічної основної відпустки за його бажанням надається невикористана відпустка з подальшими звільненням його зі служби.

Датою звільнення співробітника зі служби в такому разі є останній день відпустки.

Отже, Положення містять норми, якими встановлені як підстави для звільнення зі служби (припинення служби), так і порядок звільнення, а тому судова колегія вважає помилковими посилання позивача про субсидіарне застосування норми КЗпП, якою врегульовано розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника.

Окрім того, судова колегія звертає увагу на те, що відповідно до ст.38 КЗпП, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Так, в п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2002р. за №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено: «По справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору … працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗПпП). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою …».

Отже, в даному випадку строку попередження про звільнення не було (позивач просив його звільнити в день подання рапорту 1.07.2020р.), тому направлення відповідачу Рапорту від 7.07.2020р. не тягне за собою скасування Наказу, що був виданий 1.07.2020р..

Що стосується посилань позивача на те, що після закінчення терміну відпустки він продовжував виконувати обов`язки начальника Теруправління та що ним нібито підписувався електронним підписом та направлявся до органу Державної казначейської служби «Звіт про надходження та використання коштів загального фонду (форма №2д) за перше півріччя 2020 року», то судова колегія вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки під час судового розгляду було встановлено, що вказаний звіт був дійсно підписаний електронним підписом позивача, але особою, яка здійснювала обов`язки начальника фінансово-економічного відділу Теруправління, а тому вказані обставини не доводять факт продовження виконання ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків.

При цьому, як вказано вище, правом звільнення начальника Теруправління наділений лише голова Служби.

Так, судом було встановлено, що позивачем не отримував від голови Служби вказівки про звільнення за власним бажанням. Більш того, ОСОБА_1 показав, що ані 30.06.2020р., ані 1.07.2020р. з головою Служби він не спілкувався.

Враховуючи вищевказане, судова колегія вважає, що конфлікт між позивачем і посадовими особами центрального органу управління Служби (з якими начальник Теруправління взаємодіє, проте не підпорядковується ним безпосередньо), який, мав місце 30.06.2020р. у приміщенні Теруправління, не може бути розцінений як підтвердження тиску на позивача з боку голови Служби чи примусу для подання ОСОБА_1 рапорту про звільнення.

На підставі викладеного, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В доводах апеляційної скарги апелянт посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.246,315,316 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 6 травня 2021р. залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: А.В. Крусян

О.В. Яковлєв