Справа № 120/4778/21-а
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

04 серпня 2021 р. Справа № 120/4778/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віятик Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради в особі Управління соціального захисту населення (Правобережне) про визнання бездіяльності протиправню та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради (далі відповідач) , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради в особі Управління соціального захисту населення (Правобережне) у здійсненні перерахунку державної соціальної допомоги як особі з інвалідністю 2 групи з дитинства шляхом призначення, нарахування та виплати щомісячної доплати до цієї допомоги в сумі, якої не вистачає до розміру прожиткового мінімуму, встановленого Законом для осіб, які втратили працездатність та з надбавкою на догляд;

- зобов`язати Департамент соціальної політики Вінницької міської ради в особі Управління соціального захисту населення (Правобережне) здійснити перерахунок державної соціальної допомоги, як особі з інвалідністю 2 групи з дитинства, шляхом призначення, нарахування та виплати щомісячної доплати до цієї допомоги а саме надбавки та на догляд в сумі, якої не вистачає до розміру прожиткового мінімуму, встановленого Законом для осіб, які втратили працездатність.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він є особою з інвалідністю II групи з дитинства, у зв`язку з чим на підставі ч. 1 ст. 1 та ч. 1ст. 2 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» від 16.11.2000 №2109-ІІІ (далі- Закон №2109-ІІІ) має право на отримання державної соціальної допомоги )у розмірі 80 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 3 «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» також має право на отримання надбавки на догляд як одинока особа з інвалідністю з дитинства II і III груп, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії лікувально-профілактичного закладу потребує постійного стороннього догляду (надалі - надбавка на догляд), в розмірі 75 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Зазначає, що йому призначена соціальна допомога як особі з інвалідністю з дитинства ІІ групи з надбавкою на догляд як одинокій особі з інвалідністю з дитинства, однак позивач не погоджується з її розміром, у зв`язку із чим звернувся з цим позовом до суду.

Ухвалою суду від 19.05.2021 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

28.05.2021 від позивача надійшли матеріали на усунення недоліків.

Ухвалою суду від 02.06.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розгляду справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін.

У встановлений судом строк від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній заперечує щодо задоволення позову. Зазначає, що позивач перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення (Правобережне) Департаменту соціальної політики міської ради з 31.01.2005 року та відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» та йому призначена допомога особі з інвалідністю з дитинства ІІ групи на період з 01.07.2014 року довічно (відповідно до довідки МСЕК інвалідність встановлена з 16.06.2014 року - довічно).

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» визначено, що державна соціальна допомога призначається особам з інвалідністю з дитинства II групи у розмірі 80 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Крім того, частиною 3 статті 3 цього Закону встановлено, що одиноким особам з інвалідністю з дитинства II і III груп, які за висновком лікарсько-консультативної комісії лікувально-профілактичного закладу потребують постійного стороннього догляду, встановлюється надбавка на догляд за ними в розмірі 75 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України № 79 від 3 лютого 2021 р. «Деякі питання призначення і виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» затверджено Порядок призначення і виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю (далі - Порядок).

Вказує, що пунктом 10 Порядку передбачено, що розмір державної соціальної допомоги призначається відповідно до прожиткового мінімуму, що визначається згідно із Законом. Державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства II групи призначається в розмірі - 80 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Якщо щомісячний розмір державної соціальної допомоги не досягає прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, які втратили працездатність, таким особам призначається щомісячна доплата в сумі, якої не вистачає до зазначеного розміру.

Вказали, що проаналізувавши положення статей 2, 3 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» та пункту 10 Порядку, вважають, що надбавка на догляд, у випадку її призначення, є складовою частиною державної соціальної одиноким особам з інвалідністю з дитинства II і III груп. Тому, визначена пунктом 10 Порядку щомісячна доплата здійснюється лише за умови призначення державної соціальної допомоги в сумі меншій, ніж прожитковий мінімум, встановленого законом для осіб, які втратили працездатність.

29.06.2021від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній не погоджується із доводами відповідача та просить задовольнити позов.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю II групи з дитинства та перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення (Правобережне) Департаменту соціальної політики міської ради з 31.01.2005 року та відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» (далі за текстом - Закон) йому призначена державна соціальна допомога особі з інвалідністю з дитинства 2 групи на період з 01.07.2014 року довічно (відповідно до довідки МСЕК інвалідність встановлена з 16.06.2014 року - довічно).

26.03.2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою, у якій повідомив про відсутність працездатних родичів та, з урахуванням висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, про потребу постійного стороннього догляду, для призначення надбавки на догляд одинокій особі з інвалідністю з дитинства II групи.

29.03.2021 Управлінням соціального захисту населення (Правобережне) на підставі заяви позивача, проведено перерахунок та призначено державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства II групи в розмірі 1415,20 грн. (80 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність) з надбавкою на догляд одинокій особі з інвалідністю з дитинства II в розмірі 1326,75 грн. (75 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність). Всього розмір допомоги склав 2741,95 грн.

Разом з тим, позивач вважає, що йому мала б бути нарахована та виплачена соціальна допомога у розмірі 1769 грн. щомісячно, а не у розмірі 1415,20 грн. А разом із надбавкою на догляд у розмірі 1326,75 грн., а загальна сума виплат мала б становити 3095, 72 грн., а не 2741,95 грн., оскільки на думку позивача, з урахуванням положень п. 10 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, розмір його соціальної допомоги не досягає прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, які втратили працездатність, то таким особам призначається щомісячна доплата в сумі, якої не вистачає до зазначеного розміру.

На підставі вищевикладеного позивач 31.03.2021 звернувся до відповідача із заявою про здійснення перерахунку соціальної допомоги на підставі п.10, п.19, постанови Кабінету Міністрів України від 3 лютого 2021 р. № 79.

На своє звернення отримав відповідь від 02.04.2021, у якій, зазначено, що усі дії щодо призначення йому державної соціальної допомоги здійснено у відповідності до чинного законодавства.

На думку позивача така відмова є протиправною, що звужує обсяг пільг, гарантованих законодавством, у зв`язку з чим звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Стаття 46 Конституції України проголошує, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Закон України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» відповідно до Конституції України гарантує особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю право на матеріальне забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України та їх соціальну захищеність шляхом встановлення державної соціальної допомоги на рівні прожиткового мінімуму.

Статтею 1 цього Закону визначено, що право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, з питань сім`ї та дітей, організовує роботу щодо призначення та виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю.

Порядок призначення і виплати державної соціальної допомоги, перелік документів, необхідних для призначення допомоги згідно з цим Законом, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», державна соціальна допомога призначається у таких розмірах:

-особам з інвалідністю з дитинства I групи - 100 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність;

-особам з інвалідністю з дитинства II групи - 80 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність;

-особам з інвалідністю з дитинства III групи - 60 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність;

-на дітей з інвалідністю віком до 18 років - 70 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Прожитковий мінімум визначається відповідно до Закону України "Про прожитковий мінімум" та щорічно затверджується Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України і періодично переглядається відповідно до зростання індексу споживчих цін разом з уточненням показників Державного бюджету України.

Розміри державної соціальної допомоги підвищуються у зв`язку із збільшенням прожиткового мінімуму.

Згідно із Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з 1 січня 2021 року становить 1769 грн.

Абзацом 4 ст. 3 Закону №2109-ІІІ визначено, що одиноким особам з інвалідністю з дитинства II і III груп, які за висновком лікарсько-консультативної комісії лікувально-профілактичного закладу потребують постійного стороннього догляду, встановлюється надбавка на догляд за ними в розмірі 75 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Статтею 4 Закону №2109-ІІІ визначено, що державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства призначається на весь час інвалідності, встановленої органами медико-соціальної експертизи.

На виконання вимог даного закону, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 79 від 03.02.2021 «Деякі питання призначення і виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», якою затверджено порядок призначення і виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю (далі Порядок №79).

Положеннями п. 1 Порядку №79, визначено умови призначення і виплати, перелік документів, необхідних для призначення:

-державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства або дітям з інвалідністю віком до 18 років (далі - державна соціальна допомога);

-надбавок на догляд за особами з інвалідністю з дитинства або дітьми з інвалідністю віком до 18 років (далі - надбавка на догляд);

-допомоги на поховання особи з інвалідністю з дитинства або дитини з інвалідністю віком до 18 років (далі - допомога на поховання).

Абзацом 2 пункту 5 цього Порядку передбачено, що до державної соціальної допомоги призначається також надбавка на догляд:

-особам з інвалідністю з дитинства I групи;

-одиноким особам з інвалідністю з дитинства II і III груп, які за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного стороннього догляду;

-за дітьми з інвалідністю віком до 18 років.

Так, пунктом 10 Порядку №79 передбачено, що розмір державної соціальної допомоги призначається відповідно до прожиткового мінімуму, що визначається згідно із Законом. Державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства II групи призначається в розмірі - 80 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Якщо щомісячний розмір державної соціальної допомоги не досягає прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, які втратили працездатність, таким особам призначається щомісячна доплата в сумі, якої не вистачає до зазначеного розміру.

В даному ж випадку, обґрунтовуючи вимоги даного позову, позивач зазначає, що йому призначено державну соціальну допомогу в розмірі 80 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, а також надбавка на догляд в розмірі 75 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

При цьому, позивач зазначає, що відповідно до положень п. 10 Порядку №79 розмір не може бути меншим за розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, які втратили працездатність, а тому йому має бути встановлена відповідна доплата в сумі, якої не вистачає до зазначеного розміру.

Крім того, позивач вказує, що Порядок №79 не містить вказівки про те, що сума державної соціальної допомоги залежить від призначення особі інших надбавок чи виплат.

Разом із тим, суд критично оцінює наведені вище твердження позивача, адже із аналізу положень Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» та Порядку №79 слідує, що державна соціальна допомога та надбавка на догляд не є двома окремими соціальними виплатами, адже відповідна надбавка встановлюється саме до державної соціальної допомоги, у випадку, якщо особа, яка отримує таку допомогу, є одинокою особою з інвалідністю з дитинства II і III груп, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії лікувально-профілактичного закладу потребує постійного стороннього догляду.

Таким чином, із наведеного вище можна дійти до висновку, що положення п. 10 Порядку №79, в частині встановлення особі щомісячної доплати в сумі, якої не вистачає до розміру прожиткового мінімуму, застосовуються у випадку, якщо сума державної соціальної допомоги разом із встановленою до неї надбавкою (на догляд за особою) є меншою за розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, які втратили працездатність.

Відповідний висновок суду також підтверджується і самими положеннями п. 10 Порядку №79, який визначає розмір державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства II групи саме на рівні 80 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

В той же час, застосування положень п. 10 Порядку №79 у визначений позивачем спосіб, зокрема, шляхом встановлення щомісячної доплати у випадку, якщо розмір саме державної соціальної допомоги (без врахування надбавки на догляд) є меншим за прожитковий мінімум, встановлений для осіб, які втратили працездатність, фактично нівелює визначений Законом України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» та Порядком №79 розмір відповідної державної соціальної допомоги, який встановлений на рівні 80 відсотків.

В даному ж випадку, як слідує із матеріалів справи, розмір державної соціальної допомоги, яку отримує позивач разом із надбавкою на догляд становить 2741,95 грн., що є більшим за розмір прожиткового мінімуму встановленого законом для осіб, які втратили працездатність, а тому підстави для встановлення йому щомісячної доплати в сумі, якої не вистачає до розміру такого прожиткового мінімуму.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог даного позову та, як наслідок, відсутність підстав для їх задоволення.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, про відсутність підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Департамент соціальної політики Вінницької міської ради в особі Управління соціального захисту населення (Правобережне) (вул. Соборна, 50, м. Вінниця, )

Рішення в повному обсязі складено: 04.08.2021 р.

Суддя Віятик Наталія Володимирівна