Справа № 640/27635/20
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І., Федотова І.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 квітня 2021 року

у справі №640/27635/20 (розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження)

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Міністерства соціальної політики України, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат

про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2020 року до Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач) з адміністративним позовом до Міністерства соціальної політики України (надалі - відповідач 1), Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (надалі - відповідач 2), в якому просив суд:

- визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за період з 2014 року по 2017 рік включно, у розмірі семи мінімальних пенсій за віком, які інваліду ІІІ групи та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату разової грошової допомоги до 5 травня за період з 2014 року по 2017 рік включно, у розмірі семи мінімальних пенсій за віком, які інваліду ІІІ групи;

- визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за період з 2018 року по 2020 рік включно, у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, як інваліду ІІ групи та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату разової грошової допомоги до 5 травня за період з 2018 року по 2020 рік включно, у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, як інваліду ІІ групи.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на протиправні дії щодо розрахунку та здійснення виплати за 2020 роки разової грошової допомоги як інваліду ІІ групи, виходячи з розміру восьми мінімальних пенсій за віком, відповідно до ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" з таких підстав. Позивач посилається на факт визначення розміру одноразової грошової допомоги до ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", і відсутність у Кабінету Міністрів України повноважень змінювати цей розмір. Також позивач посилається на проведення нарахування і виплати одноразової грошової допомоги до 5 травня не в повному обсязі, без урахування рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 за №3-р/2020, яким визнано неконституційним окреме положення п.26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 45, ст. 425) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 квітня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Залишено без розгляду позовну заяву в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо перерахунку щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2014-2019 роки.

Визнано протиправними дії Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат щодо відмови в перерахунку та здійсненні виплати за 2020 роки разової грошової допомоги ОСОБА_1 як інваліду війни ІІ групи, виходячи з розміру восьми мінімальних пенсій за віком, з урахуванням раніше виплачених сум.

Зобов`язано Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (03165, м. Київ, проспект Любомира Гузара, 7, код 22886300) зробити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) щорічну допомогу до 5 травня за 2020 рік, виходячи з розміру восьми мінімальних пенсій за віком, з урахуванням раніше виплачених коштів.

В задоволенні позовних вимог до Міністерства соціальної політики України відмовити.

Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням в частині залишення без розгляду позовних вимог, позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати оскаржуване рішення в частині та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального права.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що саме відмова відповідача 1 від 06.10.2020 здійснити перерахунок та виплату разової грошової допомоги до 5 травня у відповідності до вимог статті 13 Закону №3551-XII є порушенням соціальних прав та гарантій позивача закріплених в Конституції України та Законі №3551-XII. Таким чином, вважає, що строк на звернення до суду для захисту порушеного права починає перебіг з дня отримання позивачем відповіді відповідача 1. Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивач є особою, яка переміщена з окупованої території, а отже в даному випадку строки звернення до суду з даним позовом до позивача не застосовуються.

Відповідачі заперечують проти апеляційної скарги позивача, з підстав зазначених у відзивах на апеляційну скаргу.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 є інвалідом війни ІІ групи (посвідчення НОМЕР_2 від 29.11.2017 р.) і має право на отримання разової грошової допомоги відповідно до ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту".

З 2013 р. до 29.11.2017 р. ОСОБА_1 був інвалідом ІІІ групи.

У квітні 2020 р. ОСОБА_1 виплачено одноразову грошову допомогу до 5 травня в розмірі 1 390 грн.

01.09.2020 р. ОСОБА_1 звернувся до Міністра соціальної політики України з заявою про здійснення перерахунку допомоги до 5-го травня за останні 7 років з урахуванням мінімальної пенсії за віком відповідно до Законів України про Державний бюджет.

Листом від 06.10.2020 р. за №2982/0/5-20/29 надано відповідь про те, що грошова допомога до 5 травня визначена відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.02.2020 р. №112 "Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" та відповідних постанов Кабінету Міністрів України за минулі роки.

Не погоджуючись з такою позицією відповідача, позивач звернувся до суду з позовом у цій справі.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог частково, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на принцип верховенства права, визначений статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України, висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) дійшов висновку про те, що у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункта 26 розділа VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України № 3551-XII застосовуються у порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, діяла та мала застосовуватися частина 5 статті 13 Закону України № 3551-XII у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25 грудня 1998 року № 367-XIV (надалі - Закон України № 367-XIV), а саме: Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком. Крім того, суд першої інстанції не приймав до уваги посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду з позовною заявою з огляду на те, що про порушення свого права на отримання одноразової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі, визначеному законом №3551.

В частині залишення позовної заяви без розгляду суд першої інстанції зазначив, що позивач, як отримувач допомоги до 5 травня дізнавався про їх розмір в день отримання кожного року, і факт пізнішого звернення позивача з листом про розмір отриманої допомоги не змінює дати, коли позивач первісно дізнався про їх розмір, тому відповідні пояснення, викладені у позові, не можуть бути визнані обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду в частині, оскільки рішення суду першої інстанції підлягає розгляду саме в цій частині, з огляду на наступне.

Як вбачається із прохальної частини позовної заяви, позивач, зокрема, просить зобов`язати відповідачів здійснити перерахування та виплату недоплаченої грошової допомоги до 5 травня за 2014-2019 роки у розмірі визначеному частиною п`ятою статті 13 Закону N 3551-XII.

Із апеляційної скарги позивача вбачається, що початок перебігу строку звернення до суду слід пов`язувати саме з дати отримання листа-відповіді відповідача 1 від 06.10.2020 р. за №2982/0/5-20/29.

Колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. Суд вважає, що особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу, що здійснює виплату одноразової грошової допомоги відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру допомоги, нормативно-правових документів, на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок допомоги.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 N 340/1019/19).

В цьому випадку, колегія суддів наголошує на тому, що допомога до 5 травня є платежем, розмір якого в будь-якому разі відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений розрахунок одноразової грошової допомоги.

Отже, з дня отримання допомоги до 5 травня, особа вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.

Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання такої допомоги, демонструючи свою необізнаність щодо підстав нарахування одноразової грошової допомоги в меншому розмірі звернулась до відповідного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні відповіді на подану нею заяву.

В той же час, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до статті 17-1 Закону № 3551-XII особи, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги.

Тобто, Законом №3551-XII встановлено розумний строк для звернення до органу, що здійснює виплату одноразової грошової допомоги для отримання її доплати, у разі якщо виплату не здійснено або здійснено в розмірі меншому ніж встановлено Законом.

При цьому, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у постанові від 06.02.2018 року розглядаючи справу №607/7919/17 зазначив, що 30 вересня поточного року - це встановлений законом кінцевий строк, до якого могла бути здійснена виплата оспорюваної допомоги і до якого позивач міг очікувати на отримання більшої суми, ніж була йому нарахована. Як наслідок суд Касаційної інстанції дійшов висновку, що перебіг строку звернення позивача до суду з цим позовом слід обраховувати з 30 вересня відповідного року, за який виплачується разова щорічна грошова допомога.

Отже, враховуючи позицію Верховного Суду у постанові від 06.02.2018 року по руху, правомірно зазначив, що перебіг шестимісячного строку звернення позивача до суду із цим позовом за період 2011-2019 слід обраховувати з 30 вересня відповідного року.

В той же час, до суду позивач звернувся 06.11.2020 року, тобто з пропуском строку визначеного частиною другою статті 122 КАС України.

Колегія суддів звертає увагу, що процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, які беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені КАС України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки. Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними процесуальних дій, передбачених КАС України.

У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для його поновлення є лише наявність поважних причин, якими визнаються такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Отже, законодавець обмежує строк, протягом якого особа може звернутися до суду. Це обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 N 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних спорів Касаційного адміністративного суду у постанові від 31.03.2021 по справі №240/12017/19, зазначив, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Колегія суддів звертає увагу, що Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав у постанові від 31.03.2021 по справі №240/12017/19 відступила від висновків, викладених, зокрема у постановах від 29.10.2020 у справі №816/197/18, від 20.10.2020 у справі №640/14865/16-а, від 25.02.2021 у справі №822/1928/18 щодо застосування строку звернення до суду у соціальних спорах.

У постанові від 31.03.2021 по справі №240/12017/19 суд Касаційної інстанції дійшов такого висновку щодо застосування строку звернення до суду, передбаченого статтею 122 КАС України у спорах цієї категорії:

1) для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів;

2) пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Відтак, отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку, тощо.

Отже, Судова палата погодилася із висновками судів попередніх інстанцій про те, що отримання позивачем листа відповідача від 08.11.2019 у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти більш ніж через 5 років після отримання пенсії за серпень 2014 року.

Крім того, Судова палата звернула увагу на те, що за умови відсутності часових обмежень для звернення до суду за минулі періоди Пенсійний фонд України як центральний орган виконавчої влади був би позбавлений можливості реалізовувати покладені на нього завдання, зокрема здійснювати ефективний розподіл фінансових ресурсів для пенсійного забезпечення; така ситуація не відповідала б принципу юридичної визначеності у правовідносинах щодо пенсійного забезпечення у солідарній системі.

Отже, доводи позивача про те, що про порушення своїх прав він дізнався з листа відповідача від 06.10.2020 р. за №2982/0/5-20/29 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки отримання такого листа не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується та не змінює початок перебігу строку звернення до суду.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

За таких обставин обґрунтованими є висновками суду першої інстанцій про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом в частині стягнення за 2014 -2019 рік, не навівши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку.

Так, колегія суддів наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Крім того, колегія суддів вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Аналіз зазначених обставин справи та наведених правових норм дають підстави для висновку, що суд першої інстанції правильно та повно встановив всі обставини справи, правильно застосували норми матеріального права залишаючи позовні вимоги позивача без розгляду в частині.

Колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції про залишення позовних вимог без розгляду зазначено в рішенні суду, а не складено процесуальну ухвалу, проте, в даному випадку, це не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Щодо посилання апелянта на те, що він є внутрішньо переміщеною особою, а отже про порушені права дізнався лише на підконтрольній території лише в 2019 році, колегія суддів не приймає дані твердження апелянта до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи позивач проживає з 01.10.2014 року в м. Києві (стор. 9 том І).

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що зміст апеляційної скарги є ідентичним позовній заяві, а отже, доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги.

При цьому, апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г. В. Земляна

Судді: Є. І. Мєзєнцев

І. В. Федотов