Справа № 120/1295/21-а
Суддя: Франовська К.С.
Дата ухвалення: 2021-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1295/21-а

Головуючий у 1-й інстанції: Віятик Н.В.

Суддя-доповідач: Франовська К.С.

05 серпня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Франовської К.С.

суддів: Боровицького О. А. Матохнюка Д.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області з наступними вимогами:

- визнати бездіяльність Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області щодо відмови їй у наданні частини основної щорічної відпустки та виплати грошової допомоги протиправною;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області нарахувати та виплатити їй грошову допомогу в розмірі її середньомісячної заробітної плати.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 10.03.2021 відкрито провадження в цій справі та вирішено її розглянути за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року ОСОБА_1 у позові відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішення, його оскаржила позивач, яка із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги вказує на те, що неодноразово зверталася до відповідача із заявою про надання щорічної відпустки та надання щорічної відпустки у зв`язку із звільненням, проте, всупереч Закону України "Про відпустки" відповідач відмовляв у задоволені заяви, чим порушив її законні права.

Враховуючи вищевказане, через незаконні дії відповідача позивач вважає, що втратила право на щорічну допомогу, передбачену ст. 57 ЗУ «Про державну службу», адже така допомога виплачується раз на рік разом із наданням основної щорічної відпустки і лише державним службовцям.

У зв`язку з даними обставинами позивач звернулась до суду за захистом своїх прав та законних інтересів, оскільки вважає, що відповідачем порушено вимоги ст.ст. 3,12 Закону України "Про відпустки" та ст. ст. 57, 59 Закону України "Про державну службу".

У відзиві відповідач вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги та просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 23 листопада 2015 року працювала на посаді провідного спеціаліста відділу державних допомог Управління соціального захисту населення Тульчинської райдержадміністрації, яка відноситься до посад державної служби.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 року №1635-р «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій», розпорядження Голови Вінницької облдержадміністрації від 31 грудня 2020 року №840 «Про затвердження рекомендаційної граничної чисельності працівників районних державної адміністрацій», розпорядження Голови Тульчинської районної державної адміністрації від 06 січня 2021 року № 1 p-к «Про реорганізацію Тульчинської районної державної адміністрації» та наказу начальника управління від 06 січня 2021 року № 2 «Про реорганізацію управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації» було проведено заходи щодо попередження працівників управління про наступне вивільнення в порядку ст. 87 Закону України «Про державну службу».

06.01.2021 працівників Управління соціального захисту населення Тульчинської райдержадміністрації було попереджено про можливе вивільнення.

Позивач зазначає, що 28.01.2021 їй стало відомо, що можливо і її посада буде скороченою, тому вирішила забрати частину основної щорічної відпустки та грошову допомогу, яка передбачена ст. 57 Законом України «Про державну службу» і звернулась до відповідача із заявою.

Згідно наданої відповіді № 226/01-07 від 29.01.2021 позивачу відмовлено у наданні частини основної щорічної відпустки, з посиланням на черговість надання відпусток згідно затвердженого графіку відпусток на 2021 рік, у зв`язку з виробничою необхідністю та незавершеною процедурою реорганізації управління.

29.01.2021 р. позивач повторно звернулась із письмовою заявою, в якій просила повідомити її офіційно чи підлягає її посада скороченню, а також просила надати частину невикористаної щорічної відпустки та виплатити грошову допомогу у разі, якщо прийнято рішення про її скорочення.

Згідно наданої відповіді № 227/01-07 від 29.01.2021 позивача повідомлено, що станом на 29.01.2021 триває реорганізація управління, а нова структура та штатний розпис установи ще не затверджено, тому не має можливості повідомити про те, чи підлягає займана позивачем посада скороченню. Щодо надання частини основної щорічної відпустки, вказано, що таку відпустку нададуть згідно затвердженого графіку, тобто липні та вересні 2021 року.

Втретє, 08 лютого 2021 року позивач звернулась із заявою про надання їй невикористаної частини щорічної відпустки тривалістю 6 календарних днів з 09.02.21 з виплатою грошової допомоги.

У відповідь, Начальник УПСЗН Тульчинської РДА 08.02.21 року листом №360/0107 повідомив позивача про неможливість задоволення заяви у зв`язку із звільненням з посади відповідно до наказу №13 від 08.02.21 р.

Згідно витягу з наказу Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області № 13 від 08.02.2021 ОСОБА_1 з 08.02.2021 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» звільнено з посади у зв`язку із скороченням чисельності штату внаслідок реорганізації управління.

Даним наказом також вирішено виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 7 календарних днів невикористаних відпусток, а саме за 6 календарних днів за період основної щорічної відпустки за період роботи з 23.11.2020 по 08.02.2021 та за 1 календарний день додаткової оплачуваної відпустки за вислугу років за 2020 рік.

Позивач вказує, що 08.02.2021 о 16.30 посадовою особою служби управління персоналом їй вручено трудову книжку із записом про звільнення та витяг з наказу № 13 від 08.02.2021

ОСОБА_1 зазначає, що її не було офіційно попереджено про те, що займана нею посада ліквідовується та, враховуючи раніше надані відповіді від 28.01.2021 та 29.01.2021 р., вона звернулась із заявою від 08.02.2021 про надання частини невикористаної основної щорічної відпустки саме з 09.02.2021, оскільки робочий день вже був відпрацьований та фактично завершений.

Враховуючи викладене, позивач вважає що втратила право на щорічну допомогу, передбачену ст. 57 ЗУ «Про державну службу», адже така допомога виплачується раз на рік разом із наданням основної щорічної відпустки і лише державним службовцям, тому звернулась з цим позовом до суду.

Не погодившись з такою відмовою, позивач звернулася до суду з вказаним позовом.

Вирішуючи спір та відмовляючи у позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки, ОСОБА_1 не мала відпустки, що були не використані у попередні роки, набула право лише на 6 календарних днів основної щорічної відпустки за період її роботи з 23.11.2020 по 08.02.2021, термін надання якої згідно графіку ще не настав, то вона не мала право на перенесення основної щорічної відпустки, а також не відноситься до осіб, визначених ст. 11 Закону України «Про відпустки», яким щорічні відпустки надаються у зручний для них час.

Апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції погодитися не може та, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, враховує таке.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10 грудня 2015 року №889-УІІІ "Про державну службу". Отже, він є спеціальним законодавством з питань вступу, проходження та припинення державної служби (далі - Закон № 889 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із ст. 2 цього Закону заробітна плата складається з основної, додаткової заробітної плати та інших заохочуваних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оплату праці" джерелом коштів на оплату праці працівників для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, є кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, грантів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел.

Статтею 98 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Статтею 59 Закону №889 передбачено, що щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.

Надання працівникам щорічної оплачуваної відпустки є реалізацією їх права на відпочинок, яке закріплене статтею 45 Конституції України.

Умови, тривалість і порядок надання працівникам відпусток визначають Кодекс законів про працю України та Закон України "Про відпустки".

Право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також ті громадяни України, які працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Стосовно права позивача на щорічну відпустку, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 57 Закону України «Про державну службу», державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Стаття 58 вказаного Закону визначає, що за кожний рік державної служби після досягнення п`ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.

При цьому, за змістом статті 59 Закону України «Про державну службу», щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.

Так, відповідно до частини 1 статті 75 Кодексу законів про працю України, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Аналогічна норма міститься і в частині 1 статті 6 Закону України "Про відпустки".

Пункт 2 частини 1 статті 9 Закону України "Про відпустки" встановлює, що до стажу роботи, який дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

У разі звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни), за бажанням працівника, йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки (частина 1 статті 3 Закону України «Про відпустки»).

Аналізуючи вказані норми, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що якщо працівник, в тому числі і державний службовець, звільняється, зокрема, у зв`язку з реорганізацією та скороченням штату, роботодавець, за бажанням такого працівника, зобов`язаний надати йому невикористану відпустку без будь-яких обмежень чи умов.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31 березня 2020 року у справі №480/1114/19.

А тому, враховуючи наведені норми чинного законодавства суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем протиправно було відмовлено у надані ОСОБА_1 невикористаної частини основної щорічної відпустки.

Стосовно надання грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати під час отримання щорічної відпустки колегія зазначає наступне.

Згідно з положеннями ст.57 Закону №889-VIIІ підставою для виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати під час отримання щорічної відпустки визначено саме факт отримання працівником такої щорічної основної відпустки за відповідний рік.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що наведені положення законодавства не пов`язують виплату такої грошової допомоги з тривалістю отриманої державним службовцем частини щорічної відпустки, а нормами чинного законодавства не встановлено заборони виплати вказаної допомоги під час отримання працівником відпустки, тривалістю менше 14 календарних днів.

Отже, у випадку поділу щорічної основної відпустки на частини грошова допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати виплачується за заявою працівника один раз на рік при наданні будь-якої з частин щорічної основної відпустки, незалежно від кількості днів такої відпустки.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає безпідставними твердження відповідача, що позивач має право на отримання грошової допомоги до щорічної відпустки тривалістю не менше 14 календарних днів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі №П/811/1858/16

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції прийшов до хибного висновку стосовно того, що оскільки позивач набула право лише на 6 календарних днів основної щорічної відпустки за період її роботи з 23.11.2020 року по 08.02.2021 року, термін надання якої згідно графіку ще не настав, то вона не мала право на перенесення основної щорічної відпустки, а також не відноситься до осіб, визначених ст. 11 Закону України «Про відпустки», яким щорічні відпустки надаються у зручний для них час.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до положення ст. 3 ЗУ «Про відпустки», згідно з якою за бажанням працівника у разі його звільнення йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Дана стаття Закону не містить розмежування відпусток за видами, а тому позивач мала повне право на надання їй невикористаної, в тому числі і основної щорічної, відпустки перед звільненням.

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 КАС України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, апеляційну скаргу слід задовольнити та скасувати оскаржуване рішення, прийнявши постанову про задоволення позову.

З огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу державної влади.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити. Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області щодо відмови ОСОБА_1 у наданні частини основної щорічної відпустки за період роботи з 23.11.2020 року по 08.02.2021 року.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу в розмірі її середньомісячної заробітної плати до належної частини щорічної основної відпустки за період роботи з 23.11.2020 року по 08.02.2021 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова суду складена в повному обсязі 05 серпня 2021 року.

Головуючий Франовська К.С.

Судді Боровицький О. А. Матохнюк Д.Б.