Справа № 160/15390/20
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2021-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , яка подана представником адвокатом Меламедом Вадимом Борисовичем до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій чи бездіяльності протиправними та дискримінаційним, зобов`язання вчинити певні дії,-
19 листопада 2020 року через «Електронний суд» до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , яка подана представником адвокатом Меламедом Вадимом Борисовичем до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій представник позивача просить суд:
- визнати рішення, дії чи бездіяльність відповідача, щодо не виплати недоотриманої пенсії ОСОБА_1 за період з 07.10.2009 по 26.08.2018 року протиправними та дискримінаційними;
- зобов`язати відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вчинити певні дії - виплатити недоотриману пенсію ОСОБА_1 за період 07.10.2009 по 26.08.2018 року, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням індексації та з нарахуванням індексації втрати частини доходів.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.10.2019 по справі № 160/1887/19, за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 стосовно строку, з якого має бути поновлена виплата пенсії ОСОБА_1 , залишаючи апеляційну скаргу позивача без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін, дійшов наступного висновку.
Відповідно до положень ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України. Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Отже, враховуючи викладене, позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і правом на пенсійне забезпечення.
Згідно зі ст.51 Закону № 1058 у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення ст.51 Закону № 1058 щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058 втратили чинність з дня ухвалення Конституційним судом України цього Рішення. Таким чином, проживаючи в Ізраїлі як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.
Судом встановлено, що виплата раніше призначеної позивачу пенсії припинена органом, яким призначена та здійснювалась виплата пенсії, а не органом Пенсійного фонду. Суд також зазначає, що наявність обов`язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності щодо захисту свого права. В контексті спірних правовідносин позивач мав бути обізнаним про наявність в нього права з 07.10.2009 р. на поновлення виплати пенсії, проте до серпня 2018 р. не звернувся до відповідача з відповідною заявою про відновлення виплати такої пенсії. Поновлення права на виплату пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних з поновленням виплати, серед яких: подання заяви про поновлення виплати з дотриманням строків звернення, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновлення її виплати. Позивач своїм правом про поновлення виплати скористався тільки у серпні 2018 р. Суд у справі №160/1887/19 визнав необґрунтованими доводи апелянта стосовно не обмеження строком виплати пенсії за минулий час та відмовив у поновлені строків в частині позовних вимог саме щодо поновлення пенсії з 07.10.2009 року.
За приписами частини 2 ст. 49 Закону № 1058 поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 Закону № 1058. Відповідно до ст. 46 Закону № 1058 нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Відповідно до ст.55 Закону № 2262-ХІІ нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але своєчасно не отримав з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більш як за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми недоотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Відтак, суд визнав необгрунтованими доводи апелянта щодо того, що поновлення виплати пенсії за минулий час відбувається без обмеження будь-яким строком, оскільки не обмеження строком виплати пенсії може застосовуватися тільки у випадку доведеності вини органу Пенсійного фонду.
В цьому випадку орган Пенсійного фонду не мав підстав для автоматичного поновлення виплати пенсії з 07.10.2009 р. через відсутність звернення позивача з відповідною заявою, а також через те, що в ГУ ПФУ відсутня пенсійна справа позивача, оскільки пенсія за вислугу років призначалась та виплачувалась до 2002 р. (дата припинення виплати пенсії) не органом Пенсійного фонду, а іншим органом. Позиція суду з цього питання відповідає правовим висновками, викладеним Верховним Судом, зокрема, в постанові від 18.09.2018 р. в справі № 199/5647/17, в постанові від 06.02.2018 р. в справі № 723/2676/14-а. Крім того, Головним управлінням на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 16.10.2019 по справі № 160/1887/19, було поновлено пенсію ОСОБА_1 з 26.08.2018 року відповідно до Закону № 2262-ХІІ. Таким чином, враховуючи вищевикладене, заявлені позовні вимоги стосовно поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 вже були предметом позову, по ним є рішення суду які набрали законної сили, позивач до Головного управління з відповідною заявою про поновлення виплати пенсії з 07.10.2009 після ухвалення рішень судами першої та апеляційної інстанцій не звертався, Головним управлінням не приймалось відповідного рішення про поновлення або про відмову у поновлені виплати пенсії ОСОБА_1 , а отже, заявлені позовні вимоги, стосовно поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 з 07.10.2009 року, не підлягають задоволенню та повторному розгляду в суді.
За таких обставин, дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо поновлення пенсії позивача є правомірними, оскільки Головне управління діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.11.2020 року зазначена вище справа розподілена та 20.11.2020 року передана судді Пруднику С.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.11.2020 року у відкритті провадження в адміністративній справі за вказаною позовною заявою відмовлено. Копію ухвали разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами надіслано позивачу. Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач заявляє ті ж самі позовні вимоги, з тих самих підстав, які він заявляв і у справі №160/1887/19. Сторони у вказаній справі та у даній адміністративній справі є тими самими. Таким чином, у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є рішення суду, що набрало законної сили.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, адвокат Меламед В.Б. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позовні вимоги позивача стосовно виплати недоотриманої пенсії за період з 07.10.2009 року по 26.08.2018 року були залишені без розгляду та не розглядалися по суті. Після залишення позовних вимог без розгляду особа має право повторно звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.05.2021 року відкрито провадження в адміністративній справі, призначено розгляд за правилами спрощеного провадження без виклику учасників справи.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом установлено, матеріалами справи підтверджено, що Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно копії закордонного паспорту № НОМЕР_2 є громадянином України.
По досягненню пенсійного віку та наявності у позивача 25 років необхідного страхового стажу, позивачу була призначена пенсія за вислугу років з 16.03.1986р., яка виплачувалась Дніпропетровським обласним військовим комісаріатом, що підтверджується копією дублікату посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 30 травня 1990р.
До виїзду за кордон ОСОБА_1 мешкав за адресою: АДРЕСА_2 .
02.12.2001р. позивач виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. Починаючи з 2002 року, позивач призначеної по закону пенсії не отримує.
17.08.2018р. представник позивача, діючий на підставі належним чином посвідченої та апостильованої довіреності, звернувся до відповідача із заявою про поновлення пенсійних виплат ОСОБА_1 .
- визнати протиправними та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії позивачу від 31.08.2018 року та визнати бездіяльність відповідача, щодо не поновлення пенсії - протиправною та зобов`язати вчинити певні дії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести поновлення та виплату пенсії за вислугою років ОСОБА_1 07.10.2009 року з її одночасним перерахунком, відповідно до норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.
За результатами розгляду даної позовної заяви, ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 року у справі №160/1887/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії в частині позовних вимог щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести поновлення та виплату пенсії за вислугою років ОСОБА_1 у період з 07.10.2009 року по 25.08.2018р. включно залишено без розгляду.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 року у справі №160/1887/19 від 20.05.2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, буд.26, м. Дніпро, 49094, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасувати рішення, оформленого листом від 31.08.2018 №21240/03-02/15, про відмову у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести поновлення та виплату пенсії за вислугою років ОСОБА_1 з 26.08.2018р. з її одночасним перерахунком, відповідно до норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області () документально підтверджені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 384,20 (триста вісімдесят чотири гривні 20 копійок), сплачені згідно квитанції № 0.0..1 від 19.02.2019 р.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.10.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 року в адміністративній справі №160/1887/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, рішення та зобов`язання вчинити певні дії залишено без задоволення. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 року в адміністративній справі №160/1887/19 залишено без змін.

Не погодившись з бездіяльністю відповідача щодо не виплати недоотриманої пенсії за період з 07.10.2009 по 26.08.2018 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Щодо права позивача на отримання виплати недоотриманої пенсії за період з 11.10.2014 по 09.11.2017 року, відповідно до норм Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, суд зазначає про таке.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 року №1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд.

Водночас, згідно із ч. 2 ст. 49 Закону України від 09.07.2003 року №1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Згідно з ст. 51 Закону України від 09.07.2003 року №1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним).

В своєму Рішенні №25-рп/2009 Конституційний Суд України вказав, що оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Суд наголошує, що враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20.05.2020 року № 815/126/18, згідно якого спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме стаття 46 Закону № 1058-IV, визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, тобто фактично усунення підстав, з яких позовна заява позивачки про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльність органу ПФУ та зобов`язання вчинити дії в частині позовних вимог у справі № 160/3084/19 за період з 11.10.2014 року по 09.11.2017 року включно була залишена без розгляду, та що адміністративно-правовий спір між сторонами стосовно права позивача на отримання пенсії протягом вказаного періоду залишився невирішеним, позивач і звернувся до суду з даним позовом.

Отже, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має право на пенсію.

Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

З огляду на наведене, з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу Управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.05.2020 року по справі №815/1226/18 щодо застосування строків звернення до суду дійшла висновку, що зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі ("правильному" розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії після 07 жовтня 2009 року свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права позивача на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Втім, враховуючи означене, суд також зауважує на наступному.

Відповідно до частини 1 статті 46 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Частиною 2 статті 46 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування визначено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Як встановлювалося судом, 17.08.2018 року представник позивача, діючий на підставі належним чином посвідченої та апостильованої довіреності, звернувся до відповідача із заявою про поновлення пенсійних виплат ОСОБА_1 .

При цьому, у даній заяві представником позивача серед його вимог не зазначалося про те, з якої дати слід відновити пенсію за віком.

Відтак, суд вказує, що недоотримання пенсії позивачем за період з 07.10.2009 по 26.08.2018 відбулось не з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, оскільки позивач добровільно відмовився від виплати йому пенсії, а за її поновленням звернувся лише 09.11.2017 року.

Тому, суд зазначає, що відповідно до вимог частини 1 статті 46 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування нараховані суми пенсії, на виплату яких позивач мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, підлягають виплаті не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, а саме підлягають виплаті з 07.10.2009 року.

Втім, суд звертає увагу, що вимоги позивача про визнання рішення, дії чи бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, щодо не виплати недоотриманої пенсії ОСОБА_1 за період з 07.10.2009 по 26.08.2018 року протиправними та дискримінаційними не підлягають задоволенню, з огляду на те що, не нарахування та не виплата пенсії позивачу за вказаний період відбулась саме з його вини, а не з вини пенсійного органу.

Тим паче, як було встановлено судом під час розгляду даної справи, Головним управлінням на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 16.10.2019 по справі № 160/1887/19, було поновлено пенсію ОСОБА_1 з 26.08.2018 року відповідно до Закону № 2262-ХІІ.

Тому, суд встановивши беззаперечне право позивача на отримання пенсії за період з 07.10.2009 по 25.08.2018 року дійшов до висновку, що позовну заява в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вчинити певні дії виплатити недоотриману пенсію ОСОБА_1 за період з 07.10.2009 по 25.08.2018 року, відповідно до норм Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування слід задовольнити.

Щодо компенсації втрати частини доходів, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Водночас, ч. 2 ст. 46 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV, до якої відсилає ч. 2 ст. 49 цього Закону, передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року № 2050-III (далі - Закон від 19.10.2000 № 2050-III) та Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати" (далі - Порядок № 159).

Так, статтями 1, 2 Закону від 19.10.2000 № 2050-III передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Статтею 3 Закону від 19.10.2000 № 2050-III встановлено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі й пенсії.

Відповідно до п. 1, 2 Порядку № 159 дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Згідно з п. 3 Порядку № 159, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру як, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Суд зазначає, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, у тому числі, пенсії.

Таким чином, позовна вимога в частині виплати компенсації частини доходів підлягає задоволенню (висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18).

Поряд з цим, слід зазначити, що частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 р. у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).

Таким чином, враховуючи наведені вище обставини, які свідчать про порушення прав позивача та неправомірність дій ПФУ, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права є:

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вчинити певні дії виплатити недоотриману пенсію ОСОБА_1 за період з 07.10.2009 по 25.08.2018 року, відповідно до норм Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування із компенсацією втрати частини доходів.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 840,80 грн., що документально підтверджується квитанцією № 40500 від 19.11.2020 року, яка долучена представником позивача до позову через «Електронний суд» та була роздрукована з мережі інтернет.

Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , яка подана представником адвокатом Меламедом Вадимом Борисовичем до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій чи бездіяльності протиправними та дискримінаційним, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вчинити певні дії виплатити недоотриману пенсію ОСОБА_1 за період з 07.10.2009 по 25.08.2018 року, відповідно до норм Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування із компенсацією втрати частини доходів.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () документально підтверджені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник