Справа № 760/5022/20
Суддя: Коробенко С. В.
Дата ухвалення: 2021-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СОЛОМ`ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
___________________________________________________________________________
Справа № 760/5022/20
Провадження №2-а/760/227/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І . Вступна частина

06 серпня 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Коробенка С.В. розглянув в порядку спрощеного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора Управління патрульної поліції в м. Києві Зведенюка Євгена Вікторовича, Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби про визнання дій протиправними та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, відшкодування шкоди.

ІІ. Описова частина

В січні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії інспектора Зведенюка Є.В., що виразилися:

- у застосуванні 02 грудня 2019 в період з 14:00 год. по 16:00 год. до Позивача безпідставної зупинки його транспортного засобу,

- винесенні постанови серії НК №466020 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 122 КпАП України,

- застосуванні спеціальних засобів впливу (прийомів рукопашного бою) та засобів обмеження рухомості (кайданок),

- доставлянні до Солом`янського Уп ГУНП у м. Києві, складенні протоколу про адміністративне затримання від 02.12.2019 серії АЗ №096356 та протоколу про адміністративне правопорушення серії АА №327535 за ст. 185 КпАП,

- обмеженні свободи пересування.

Крім того, Позивач стягнути з Державного бюджету на його користь компенсацію за спричинену моральну шкоду в розмірі 5000 гривень.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.01.2020 матеріали справи передані за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Коробенка С.В. від 08 червня 2020 року відкрите спрощене провадження у справі.

Свої вимоги Позивач мотивує наступним.

02 грудня 2019 року близько 14 години Позивач рухався на автомобілі Volkswagen Passat, реєстраційний номер НОМЕР_1 , по бул. Чоколівському, 37 в м. Києві. Оскільки він лише виїхав з другорядної дороги від Радіоринку (район Караваєві дачі), та виїзд з цієї дороги здійснюється на смугу руху громадського транспорту, потік машин, які рухалися по смузі загального транспорту, не дали можливості відразу перелаштуватися на загальну смугу.

В цей момент Позивач, як він зазначає, побачив позаду патрульний автомобіль з проблисковими маячками та відразу зупинився на смузі руху громадського транспорту (оскільки іншого варіанту зупинки автомобіля не було).

Після цього до мене підійшов сержант поліції поліцейський р № 66 (65) № 2 п № 1 управління патрульної поліції (УПП) у м. Києві Департаменту патрульної поліції (ДПП) Зведенюк Євген Вікторович , який повідомив, що я рухався на полосі руху громадського транспорту, тобто вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. З ст. 122 КУпАП.

У відповідь на зауваження інспектора Зведенюка Є.В., як вказує Позивач, він пояснив, що закінчував перелаштування транспортного засобу, оскільки виїхав із другорядної дороги від Радіоринку (район Караваєві дачі), а виїзд з цієї дороги здійснюється лише на полосу руху громадського транспорту.

Інспектором також було проігноровано прохання надати будь-яке підтвердження (відеозапис із реєстратора службового автомобіля або із нагрудної камери) вчиненого адміністративного правопорушення, після чого поліцейський разом із моїми документами пішов в сторону службового автомобіля. Повернувшись до автомобіля, в якому перебував Позивач, інспектор патрульної поліції віддав документи, а саме, водійське посвідчення і свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та повідомив, що Позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху передбачене ч. 3 ст. 122 КУпАП та попросив розписатися в отриманні копії постанови.

Позивач зазначає, що працівниками поліції не було надано доказів вчинення ним адміністративного правопорушення (відео фіксації або інших доказів), не було роз`яснено усіх прав та обов`язків, а коли він відмовився підписувати постанову про притягнення його до відповідальності, почали застосовувати до нього незаконну фізичну силу, вимкнувши при цьому нагрудні камери.

Не зупиняючись на протиправних діях, працівники поліції витягнули Позивача силою з автомобіля, завдавши йому фізичного болю, при цьому, як наполягав Позивач, жодного супротиву він не здійснював, без будь-яких попереджень та без законних на те підстав одягнули на руки кайданки, силоміць посадили у службовий автомобіль та доставили його в Солом`янське УП ГУНП у місті Києві.

Позивач вказує, що у службовому автомобілі він близько 35 хвилин перебував у кайданках та потім ще близько 40 хвилин протиправно був обмежений кайданками у свободі пересування в приміщенні Солом`янського УП ГУНП у місті Києві.

У приміщенні поліції відносно ОСОБА_1 протиправно було складено протокол про адміністративне затримання та протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 185 КаАП України за те, що він начебто під час ознайомлення з адміністративною постановою, складеною за порушення ПДР України, намагався зіпсувати її, на неодноразові попередження на законні вимоги припинити не реагував.

Позивач зазначає, що жодної необхідності у застосуванні спеціальних засобів щодо мене не було, оскільки інкримінованого мені правопорушення за ст. 185 КУпАП, я не вчиняв, доказом чого є цілісність та неушкодженість постанови від 02.12.2019 серії НК № 466020 стосовно нього за ч. 3 ст. 122 КпАП України.

Вважає, що дії сержанта поліції поліцейського Зведенюка Євгена Вікторовича щодо винесення стосовно нього постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, застосування до нього фізичної сили та кайданок, незаконного затримання, незаконного доставлення до Солом`янського УП ГУНП у м. Києві були протиправними та такими, що принизили особисту честь та гідність, а також завдали йому фізичні та моральні страждання, компенсацію за яку Позивач оцінює в 5000 гривень.

20 жовтня 2020 року від Позивача до суду надійшли копії постанови Солом`янського районного суду м Києва від 03.02.2020 в справі №760/33249/19, якою провадження відносно ОСОБА_1 за ст. 185 КпАП України було закрите у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (п. 1 ст. 247 КпАП України), а також рішення від 28.04.2020 в справі №760/34166/19 про задоволення його позову до інспектора УПП Зведенюка Є.В., Департаменту патрульної поліції про скасування постанови від 02.12.2019 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КпАП України.

Відповідач-2 (Департамент патрульної поліції) подав письмовий відзив на адміністративний позов, в якому проти задоволення позову заперечив, наполягаючи на тому, що інспектор по відношенню до ОСОБА_1 діяв в межах своїх повноважень, а закриття справи про адміністративне правопорушення за ст. 185 КпАП України і скасування постанови за ст. 122 КпАП України не свідчить про завдання Позивачу будь-якої моральної шкоди.

Відповідач-3 також подав письмовий відзив, в якому проти задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди заперечував, наполягаючи на відсутності доказів такої шкоди.

ІІІ. Мотивувальна частина

Розглянувши подані Позивачем документи суд встановив наступне.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 цієї статті визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З останньої норми вбачається, що законодавець встановлює презумпцію вини суб`єкта владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржується.

Повідомлені позивачем обставини справи про рішення, дії чи бездіяльність відповідача - суб`єкта владних повноважень відповідають дійсності, доки відповідач не спростує їх.

Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Визначення доказів в справі про адміністративне правопорушення та їх перелік регламентований ст. 251 КУпАП.

Обов`язок же доказування правомірності накладення адміністративного стягнення на позивача в даній категорій справ відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України покладений на відповідача - суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 27 червня 2019 року в справі № 560/751/17, яка відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України є обов`язковою для врахування судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Частиною 2 ст. 258 КУпАП передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Відповідно до ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, про порушення правил дорожнього руху, частини першої, другої, третьої і п`ятої статті 122.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв.

Частиною 4 ст. 258 КУпАП передбачено, що у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Уповноважена посадова особа, яка розглядає справу про адміністративне правопорушення, відповідно до статті 280 КУпАП зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правомірного вирішення справи.

Розглянувши справу про адміністративне правопорушення, уповноважена посадова особа органу поліції відповідно до статті 283 КУпАП виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.

Встановлено, що 02 грудня 2019 року відносно ОСОБА_1 інспектором Управління патрульної поліції в м. Києві винесено постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КпАП України.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 28 квітня 2020 року в справі №760/34166/19 був задоволений позов ОСОБА_1 до поліцейського роти № 66 (65) № 2 полку № 1 Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Зведенюка Євгена Вікторовича, Департаменту патрульної поліції у м. Києві та скасовано зазначену вище постанову від 02.12.2019 у зв`язку з відсутністю доказів вчинення водієм порушення Правил дорожнього руху.

Разом з тим, вирішуючи питання про обгрунтованість вимог про визнання протиправними дій Відповідача-1 в частині, що стосується складання постанови від 02.12.2019, суд зазначає, що процедурних порушень під час складання постанови Інспектором ПП Зведенюком Є.В. не встановлено. Самі по собі дії інспектора при складанні постанови про правопорушення, яку було скасовано у судовому порядку за недоведеністю вини не можна вважати неправомірними. Тому в цій частині позов є необгрунтованим.

Встановлено також, що в той же день відносно ОСОБА_1 було здійснено адміністративне затримання, у зв`язку з чим його доставлено до приміщення Солом`янського управління поліції ГУНП у м. Києві для складання протоколу про адміністративне правопорушення за ст. 185 КпАП України.

Згідно зі ст. 260 КпАП України у випадках, прямо передбачених законами України, з метою припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу, встановлення особи, складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складення його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов`язковим, допускаються адміністративне затримання особи.

Згідно зі ст. 267 КпАП України адміністративне затримання може бути оскаржено заінтересованою особою у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) відносно органу (посадової особи), який застосував ці заходи, або до суду.

В протоколі про адміністративне правопорушення серії АА №327535 від 02.12.2019 було зазначено, що ОСОБА_1 знаходячись поблизу будинку №37 по бул. Чоколівському в м. Києві, після складення адміністративної постанови за порушення ПДР України під час ознайомлення з нею намагався зіпсувати дану постанову (бланк суворої звітності) серії НК №466020, на законну вимогу працівників поліції та неодноразові попередження не реагував. Дії ОСОБА_1 кваліфіковані за ст. 185 КУпАП.

В матеріалах справи наявна копія постанови по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , яка винесена за результатами розгляду протоколу АА№327535 від 02.12.2019, згідно з якою провадження в справі було закрите у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КпАП України.

Вирішуючи справу, суд звернув увагу на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що свідчать про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення та відмову від припинення його чинити, в матеріалах справи відсутнє відео з нагрудної камери інспектора поліції, крім того навіть з копії постанови про накладення адміністративного стягнення суддя не вбачає, що бланк пом`ятий, чи порваний, чи взагалі хоч якимось чином пошкоджений, що спростовує факт законності вимоги працівника поліції та наявності правопорушення.

Крім того, в зазначеному судовому рішенні була надана також оцінка правомірності адміністративного затримання ОСОБА_1 .

Суд зазначив, що виходячи із змісту протоколу серії АЗ № 093656, підставою адміністративного затримання було намагання зіпсувати бланк суворої звітності, а саме адміністративної постанови за порушення ПДР України під час ознайомлення з нею.

При цьому, як зазначив суд, в матеріалах справи не міститься протоколу про адміністративне правопорушення, який є підставою для адміністративного затримання в сенсі норми п.1 ч.2 ст. 262 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Таким чином, поліцейські не мали права відповідно до Закону застосовувати до ОСОБА_1 адміністративне затримання.

Зазначене рішення суду набрало законної сили, а тому висновок про протиправність адміністративного затримання, а відтак - і доставлення Позивача до відділу поліції з обмеженням свободи пересування не підлягають доказуванню, а тому в цій частині позов є обгрунтованим і підлягає задоволенню.

Вимоги про визнання протиправними дій інспектора патрульної поліції в частині складання протоколу про адміністративне затримання серії АЗ№096356 та про адміністративне правопорушення серії АА№327535 суд оцінює наступним чином.

Згідно зі ст. 261 КпАП України про адміністративне затримання складається протокол, в якому зазначаються: дата і місце його складення; посада, прізвище, ім`я та по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу затриманого; час і мотиви затримання.

Таким чином, здійснивши адміністративне затримання, яке хоч і визнане судом протиправним, працівник поліції зобов`язаний був скласти відповідний протокол, що відповідало його повноваженням. Відтак, самі по собі дії Відповдіача-1 по складанню протоколу про адміністративне затримання не були протиправними.

Складання протоколу про адміністративне правопорушення - це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та, в силу положень статті 251 КУпАП, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України, а тому позовні вимоги, спрямовані на фактичне визнання його протиправним, не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 4 березня 2019 у справі № 199/7360/17.

Відтак у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій Відповідача-1 по складанню протоколів від 02.12.2019 слід відмовити.

Що стосується вимог Позивача про визнання протиправним застосування до ного спеціальних заходів впливу (прийомів рукопашного бою) та засобів обмеження рухомості (кайданок), то в даному випадку саме на Позивача покладається обов`язок доказування наявності таких обставин. Натомість, будь-яких доказів, які б підтверджували викладені Позивачем пояснення у позові в справі відсутні. Про факт застосування до Позивача кайданок, прийомів рукопашного бою не зазначено ані в протоколі про адміністративне затримання, ані в рапорті Відповідача-1, ані у відзиві Відповідача-2. Відтак, ці обставини підлягали доказуванню на загальних підставах, і відсутність відповідних доказів унеможливлює прийняття судом рішення про визнання таких дій протиправними.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно з підпунктом 1 пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання.

Відповідно до пункту 23-1 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України єдиний казначейський рахунок - це рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (далі - Казначейство України), у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Згідно із пунктом 9 Положення Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідно до підпункту 14 пункту 4 Положення про головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2011 року № 1280, Головне управління Казначейства відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Із системного аналізу наведених нормативно-правових актів вбачається, що Державна казначейська служба України, діючи від імені держави в цілому, здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Правовий статус цього органу визначається функціями з обслуговування єдиного казначейського рахунку держави, пов`язаними з консолідацією та обслуговуванням Державного бюджету України, зокрема й з безспірним списанням коштів державного бюджету.

Таким чином, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі, зокрема є відповідний орган Казначейської служби (який відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 359/11706/15-ц, провадження № 61-13907св18 та від 10 січня 2019 року у справі № 532/1243/16-ц, провадження № 61-34251св18.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне -за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, а також даним рішенням встановлено неправомірність дій інспектора Управління патрульної поліції у місті Києві Зведенюка Є.В. по відношенню до Позивача, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для відшкодування заданої позивачу такими діями моральної шкоди.

Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Аналізуючи зібрані докази, суд визнає факт заподіяння Позивачу моральної шкоди діями інспектора Управління патрульної поліції у місті Києві, проте враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, вважає позовні вимоги Позивача щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 гривен завищеними, їх розмір не знайшов свого підтвердження.

Так, Позивачу були спричинені моральні страждання у зв`язку з протиправним притягненням до адміністративної відповідальності, обмеженням у вільному пересуванні, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, призвело до негативних переживань. Проте інших доказів на підтвердження немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, істотності змін в житті, тощо) до суду не надано, а тому керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, вважає за необхідним стягнути з Відповідача-2 компенсацію за спричинену моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн, що є достатньою та адекватною компенсацією.

Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням задоволення вимоги про стягнення майнової шкоди судовий збір покладається на Відповідача-2 у повному обсязі у сумі 840,80 грн.

З урахуванням часткового задоволення вимог про визнання дій протиправними, судовий збір покладається на Відповідача-2 пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 2522,40 грн.

Враховуючи вищевикладене, позов ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню.

Стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції в м. Києві підлягає половина сплаченого Позивачем судового збору.

IV. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 2, 6-11, 19, 20, 22, 242-246, 286 КАС України, суд вирішив:

1.Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії інспектора Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції Зведенюка Євгена Вікторовича, які виразилися у адміністративному затриманні, обмеженні свободи пересування та примусовому доставленні ОСОБА_1 до Солом`янського УП ГУНП у м. Києві 02 грудня 2019 року.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в якості компенсації за спричинену моральну шкоду суму в розмірі 3000,00 гривень шляхом списання коштів з відповідних рахунків.

В іншій частині позову відмовити.

2.Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3362,80 гривень.

3.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4.Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ;

Відповідач-1: Управління патрульної поліції в м. Києві, адреса: 03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 9.

Відповідач-1: Зведенюк Євген Вікторович, інспектор Управління патрульної поліції в м. Києві, адреса роботи: м. Київ, вул. Народного ополчення, 9;

Відповідач-2: Департамент патрульної поліції Національної поліції України, адреса: м. Київ, вул. Федора Ернста, 3; ;

Відповідач 3: Державна казначейська служба України, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, Ідентифікаційний номер юридичної особи: 37567646.

Суддя: