Справа № 420/10316/21
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2021-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бойко О.Я.

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання відновити нарахування і виплату пенсії та виплатити заборгованість, що виникла з 01.08.2018 р. з поточною пенсією одним платежем, вирішив адміністративний позов задовольнити частково.

І. Суть спору

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просив:

(1). Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області стосовно невиплати пенсії ОСОБА_1 з 01.08.2018 року.

(2). Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області відновити нарахування і виплату пенсії ОСОБА_1 та виплатити заборгованість, що виникла з 01.08.2018 року, разом з поточною пенсією одним платежем.

(3). Допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати ОСОБА_1 пенсії у межах суми стягнення за один місяць.

ІІ. Аргументи сторін

(а) Позиція Позивача

Позивач 22.02.1957 року народження є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території, а саме з Макіївки Донецької області. З 01.01.2017 р. перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та отримує пенсію за віком.

З 01.08.2018 р. виплату пенсії позивачу призупинено, що підтверджується листом від 17.05.2021 р. №1500-0403-8/61189 від 17.05.2021 р.

У листі №1500-0403-8/61189 від 17.05.2021 р. відповідач зазначив, що позивачу призупинено з 01.08.2018 р. відповідно до п.п.5 п.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщених осіб за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 р. №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» відповідно наданих даних від Держприкордонслужби щодо переміщення позивача через пункт пропуску «Зайцево».

Позивач вважає протиправними дії відповідача щодо призупинення виплати її пенсії.

(б) Позиція Відповідача

06.07.2021р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, просить відмовити у їх задоволенні.

Позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території, а саме з Макіївки Донецької області. З 01.01.2017 р. перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та отримує пенсію за віком.

Виплата пенсії позивачу була припинена з 01.08.2018 р. на підставі даних інтегрованої міжвідомчої інформаційно- телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон де було зазначено, що позивач перетнула пункт пропуску «Зайцево» у напрямку виїзд на тимчасово непідконтрольну Україні територію 15.12.2016 та інформація станом на 14.08.2018 р. про в`їзд була відсутня.

До Головного управління 28.10.2018 р. надійшла копія рішення Комісії №20/п від 18.10.2018 р. з питань призначення (поновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради із зазначенням про припинення виплати пенсії позивачу у зв`язку з відсутністю її за фактичним місцем (перебування), зазначеним у довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Головне управління не порушувало прав, свобод та інтересів позивача, а діяло на підставі норм чинного законодавства.

ІІІ. Процедура та рух справи

22.06.2021 р. ухвалою Одеський окружний адміністративний, суд, прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

ІV. Обставини справи встановлені судом та докази на їх підтверження

Позивач 22.02.1957 року народження є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території, а саме з Макіївки Донецької області. З 01.01.2017 р. перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та отримує пенсію за віком.

З 01.08.2018 р. виплату пенсії позивачу призупинено, що підтверджується листом від 17.05.2021 р. №1500-0403-8/61189 від 17.05.2021 р.

У листі №1500-0403-8/61189 від 17.05.2021 р. відповідач зазначив, що позивачу призупинено з 01.08.2018 р. відповідно до п.п.5 п.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщених осіб за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 р. №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» відповідно наданих даних від Держприкордонслужби щодо переміщення позивача через пункт пропуску «Зайцево».

V. Джерела права та висновки суду

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Відповідно до Преамбули Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" цей Закон, зокрема, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій.

Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Частиною 3 статті 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст.49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Відповідно до пункту 16 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Тобто, положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Отже, правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Щодо посилань відповідача у відзиві на позов стосовно окремого порядку виплати пенсії, суд не приймає до увагу вказану позицію, виходячи з наступного.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №335 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року №365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", а саме: п.15 викладено в такій редакції: "Орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.", а п.18 доповнено реченням такого змісту: "Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.".

За змістом конституційних норм (ст.ст. 113, 116, 117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року та № 2-рп-99 від 02 березня 1999 року висловив позицію, згідно з якою Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судом встановлено, що жодних змін у вказаний Закон з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не вносилося.

Відповідно до статті 7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції країни, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону, слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

При цьому, суд звертає увагу на те, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права або "інші права", як це зазначено у ст.9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

Стаття 10 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", на яку посилається відповідач у відзиві, не містить обмежень щодо виплат пенсіонерам з числа внутрішньо переміщених осіб пенсії окремим порядком, визначеним КМ України, тому посилання відповідача на дану норму Закону є безпідставними.

Таким чином, приписи Постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №335, якими внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року №365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" не можуть бути застосовані до даних правовідносин, оскільки відповідних змін у Закон №1058-IV внесено не було.

Суд зазначає, що відсутність окремого порядку виплати пенсії, який повинен був розробити Кабінет Міністрів України, не повинна перешкоджати позивачу отримувати щомісячні пенсійні виплати, гарантовані Конституцією України.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень не довів правомірність зупинення виплати пенсії позивачу з 01.08.2018 р.

Щодо позовної вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача виплатити заборгованість, що виникла з 01.08.2018 року, разом з поточною пенсією одним платежем, суд зазначає наступне.

Так, спосіб виконання дій, які має вчинити за рішенням суду суб`єкт владних повноважень, не визначений в спірних правовідносинах нормативно. У разі набрання чинності рішенням суду про зобов`язання сплатити недоплачену частину пенсії, перерахування недоплачених сум буде вважатися належним виконанням судового рішення, як у разі перерахування присудженої суми кількома платежами, так і однією сумою, а повним виконанням рішення суду буде сплата відповідачем всієї недоплаченої різниці.

Згідно з висновків у рішенні Конституційного Суду України від 26.12.2011р. №20-рп/2011, вбачається, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов`язана регулювати економічні процеси, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства.

Враховуючи викладене суд робить висновок, що в цій частині вимог позов не належить до задоволення.

Для належного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області відновити нарахування і виплату пенсії ОСОБА_1 та виплатити заборгованість, що виникла з 01.08.2018 року.

Щодо вимоги позивача допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць, суд зазначає, що п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України передбачає негайне виконання рішення щодо присудження виплати пенсій у межах суми стягнення за один місяць. За результатом розгляду вказаної справи суд не стягує з відповідача на користь позивача пенсійну заборгованість, а зобов`язує перерахувати та сплатити пенсію за певний період. Таким чином, вказане рішення суду не належить до негайного виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, суд робить висновок, що позовні вимоги належать до часткового задоволення.

VI. Розподіл судових витрат

Відповідно до ст. 8 Закону України Про судовий збір суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті, зокрема: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача фізичної особи за попередній календарний рій. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити вій його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.133 КАС України суд враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Суд ухвалою від 22.06.2021 р. звільнив позивача від сплати судового збору у розмірі 908,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 2,77, 244-246 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області стосовно невиплати пенсії ОСОБА_1 з 01.08.2018 року.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області відновити нарахування і виплату пенсії ОСОБА_1 та виплатити заборгованість, що виникла з 01.08.2018 року.

4. У решті позовних вимог відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Якщо розглянуто справу в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя О.Я. Бойко