Справа № 188/932/21
Суддя: Ніколаєва І. К.
Дата ухвалення: 2021-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 188/932/21
Провадження № 2-а/188/13/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2021 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області в складі головуючого судді Ніколаєвої І.К.,

за участі секретарі судового засідання Фесик Ю.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 ..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Петропавлівка Дніпропетровської області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Інспектора відділення поліції №3 Синельниківського районного управління поліції Головного УНП в Дніпропетровській області майора поліції Бобро Станіслава Васильовича та УПП в Дніпропетровській області про визнання незаконною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Інспектора відділення поліції №3 Синельниківського районного управління поліції Головного УНП в Дніпропетровській області майора поліції Бобро Станіслава Васильовича та УПП в Дніпропетровській області про визнання незаконною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування позову вказав, що 07.07.2021 року при перегляді додатку «Дія» він виявив, що на його ім`я винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ № 22234 від 02.04.2021 року.

07.07.2021 року він звернувся із заявою до відділення поліції № З Синельниківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області з метою отримання копії постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія БАБ № 22234 від 02.04.2021.

07.07.2021 він отримав супровідний лист зареєстрований за вихідним № 49.3- С-8 від відділення поліції № 3 Синельниківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та копію постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія БАБ № 22234 від 02.04.2021.

У постанові зазначено, що 02 квітня 2021 року інспектором СРПП відділення поліції № 3 СРУП майором поліції Бобро Станіславом Васильовичем (далі - Відповідач) відносно нього винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія БАБ № 22234 (далі-Постанова).

Відповідно до винесеної постанови він визнаний винним у здійсненні правопорушень, передбачених ч. 1 ст.121 КУпАП та ч. 10 ст.12 КУпАП. Як зазначено в постанові, позивач керував ТЗ без захисних бризговиків, чим порушив п. 31.4.6. «е» ПДР України, а також перевозив дитину віком молодше 12 років та зростом менше 145 см без використання спец.засобів, що дають змогу пристебнути дитину ременем безпеки, чим порушив п. 21.11 ПДР України.

Позивачеві поставлено в обов`язок сплатити грошовий штраф у розмірі 510 грн.

Єдиним доказом на підставі якого він притягнутий до відповідальності є постанова по справі про адміністративне правопорушення, яка додається.

Позивач вважає, що дана постанова є протиправною та підлягає скасуванню та наводить свої міркування:

Дійсно 02.04.2021 він ОСОБА_1 , пересувався на транспортному засобі Mercedes-Benz Vito, номерний знак: НОМЕР_1 в місті Першотравенськ Дніпропетровської області разом зі своєю сім`єю. Близько 17 год. 00 хв. він зупинив автомобіль в дворі багатоповерхового будинку АДРЕСА_1 , через декілька хвилин до нього підійшли двоє співробітників поліції та повідомили про правопорушення ним ПДР України, а саме, пересування на автомобілі на якому відсутні захисні бризговики. На вимогу співробітника поліції на підставі пункту 2.1 ПДР України він пред`явив водійське посвідчення та реєстраційний талон для перевірки.

Позивач пояснив працівникам поліції, що на даному транспортному засобі завод - виробник не передбачив встановлення захисних бризговиків, а функцію захисних бризговиків виконує конструктивно вироблений бампер автомобіля, а встановлення захисних бризговиків можливе лише при бажанні та за власний кошт власника автомобіля з метою додаткового захисту лакофарбового покриття автомобіля.

Позивач вважає, що його незгода з нібито правопорушенням обурила співробітників поліції, та останні вигадали ще одне правопорушення ПДР України, а саме, порушення п.21.11 «б» ПДР України, перевезення дитини віком молодше

12 років та зростом менше 145 см без використання СПЕЦ.ЗАСОБІВ, що дають змогу пристебнути дитину ременем безпеки, як зазначено в постанові.

Але, відповідно до п.21.11 «б» ПДР України забороняється перевозити дітей, зріст яких менше 145 см, у транспортних засобах без використання ДИТЯЧИХ УТРИМУЮЧИХ систем, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією цього транспортного засобу; ...

Поняття «спец.засіб» , яке зазначене в оскаржуваній постанові, в ПДР України відсутнє.

Дитяча утримуюча система, а саме, обладнання що здатне утримувати дитину в сидячому або нахиленому положенні, яка у разі зіткнення або різкого гальмування транспортного засобу зменшує небезпеку травмування дитини, що в ньому перебуває, шляхом обмеження рухливості її тіла знаходиться в моєму автомобілі на задньому ряді сидінь відповідно до п.21.11 «б» ПДР України.

Інкриміноване порушення п.21.11 «б» ПДР України працівниками поліції є вигаданим тому, що працівники поліції підійшли до його автомобіля після того як донька вийшла із автомобіля, тому вони не мали можливості бачити її на сидінні автомобіля.

Позивач вважає, що притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 10 ст. 122 КУпАП є незаконним та необгрунтованим.

Відповідно до винесеної постанови серія БАБ № 22234 позивач визнаний винним у здійсненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.121 КУпАП. Як зазначено в постанові, він керував ТЗ без захисних бризговиків, чим порушив п. 31.4.б.е ПДР України.

Позивач також вважає, що притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КУпАП є незаконним, тому що п. 31.4.6. «е» ПДР України, який зазначений в постанові, взагалі відсутній в ПДР України.

02.04.2021 майор поліції ОСОБА_2 , оголосивши про розгляд справи, не в повному обсязі ознайомивши позивача з його правами та обов`язками, проігнорувавши його усне клопотання пред`явити будь-які докази по справі інкримінованих правопорушень згідно зі ст. 251 КУпАП, запропонував позивачеві пройти до службового автомобіля для складання адміністративного матеріалу, на що позивач відмовився, та повідомив, що буду знаходитись біля власного автомобіля. Позивач повідомив співробітників поліції, що він не відмовляється від підписання постанови та чекає її копію.

Через деякий час, з метою заявити клопотання про право скористатися юридичною допомогою адвоката він підійшов до службового автомобіля поліції та відчинив двері автомобіля. Майор поліції ОСОБА_2 повідомив позивача, що він йому заважає, після чого зачинив та заблокував двері службового автомобіля. Почекавши ще деякий час позивач був вимушений йти по своїм справам.

Про складення працівниками патрульної поліції постанови чи інших процесуальних документів йому невідомо, в його присутності жодних паперів відповідачі не заповнювали, позивачеві для ознайомлення не надавали, пояснення свідків, що перебували з ним в одному автомобілі, не відбирали, інших свідків не запрошували.

Крім того, позивач вважає, що провадження у справі про адміністративне правопорушення здійснено з численними порушеннями чинного законодавства, а постанова не відповідає вимогам законодавства, оскільки при розгляді справи про адміністративне правопорушення відповідач зобов`язаний був з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Позивач вважає факт вчинення правопорушення не доведеним, як і не доведеною його вину у вчиненні правопорушень, а тому, на його думку, у його діях відсутній склад адміністративних правопорушень.

Позивач також посилається на те, що відповідно до ч.2 ст. 279 КУпАП посадова особа, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Жодних прав та обов`язків йому роз`яснено не було. Тим самим, було порушено його права, як особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, передбачені ст.268 КУпАП.

Позивач вказав, що ним були заявлені клопотання про надання доказів вчинення ним правопорушення та про необхідність залучення захисника, який би зміг аргументовано відстояти його права. Ці клопотання відповідач залишив без розгляду, чим порушив права позивача.

Позивачем також зазначено, що відповідач порушив процесуальний порядок розгляду справи, встановлений КУпАП, адже розгляду справи не було, а він обмежився лише формальним складанням постанови без дотримання встановленої законом процедури, чим порушив ст.ст. 276, 277, 277-2, 278, 279, 280, 281 КУпАП.

Позивач в судовому засідання позов підтримав, прохає його задовольнити та вказав, що відповідач притягнув його до адміністративної відповідальності з надуманих причин та в Постанові вказав неіснуючі пункти ПДР України які, начеб то, він порушив так п. 31.4.6. «е» ПДР України, який зазначений в постанові, взагалі відсутній в ПДР України. Також у постанові зазначено, що він притягується до відповідальності за ч. 10 ст. 122 КУпАП хоч вказана стаття взагалі не містить ч.. 10.

Відповідач 1 та відповідач 2 в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили, відзив на позов не надали.

Відповідно до ч. 4 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС) України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст.289 КУпАП скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, та/або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), - протягом десяти днів з дня набрання постановою законної сили. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин, цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Позивачем вказаний строк не пропущений тому що він своєчасно намагався вирішити спір у досудовому порядку та звертався з заявами до відповідачів і отримавши копію оскаржуваної постанови своєчасно звернувся до суду з її оскарженням.

Судом встановлено, що 02.04.2021 року відповідачем була складена постанова серії БАБ № 222434, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 10 ст.122 КУпАП та за ч. 1 ст. 121 КУпАП і накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн 00 коп.

У постанові зазначено, що 02.04.2021 року о 17 годині 45 хвилин позивач керував ТЗ без захисних бризговиків, чим порушив п. 31.4.6. «е» та п. 21.11. «б» ПДР України, а також перевозив дитину віком молодше 12 років та зростом менше 145 см без використання спец.засобів, що дають змогу пристебнути дитину ременем безпеки, чим порушив п. 21.11 ПДР України.

Як передбачено ч. 1 ст. 3 Закону України «Про Національну поліцію», у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

За змістом п. 1-2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

Статтями 245-246 КУпАП встановлено, що завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин справи, вирішення її відповідно до закону.

Згідно з приписами ст. 280 КУпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Підставою притягнення до адміністративної відповідальності є вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до положень ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа), встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно зі ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Складання постанови без будь-яких фактичних доказів вчинення адміністративного правопорушення є неправомірним та незаконним, подібні постанови підлягають скасуванню. Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду у справі №357/10134/17 від 23.10.2019.

У оскаржуваній постанові відсутні відомості, що до неї додаються докази, визначені ст.251 КУпАП, а саме: рапорт, фото та відеофіксація адміністративного правопорушення, відео з нагрудної камери тощо, на підставі яких відповідачем було ухвалено рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121 та ч.10 ст. 122 КУпАП. Пояснення свідків відсутні.

Крім цього позивач притягнутий до відповідальності за ч.10 ст. 122 КУпАП , але вказана стаття не містить частину 10 як і не містять ПДР України пункту 31.4.6. «е», який зазначений в постанові.

Також невірно вказано у постанові не використання позивачем СПЕЦ.ЗАСОБІВ, що дають змогу пристебнути дитину ременем безпеки.

Але, відповідно до п.21.11 «б» ПДР України забороняється перевозити дітей, зріст яких менше 145 см, у транспортних засобах без використання ДИТЯЧИХ УТРИМУЮЧИХ систем.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст.ст. 73, 74 КАС України належними та допустимими є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.ст. 75, 76 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень в порушення зазначених вимог закону щодо обов`язку доказування правомірності своїх дій з приводу складання постанови у справі про адміністративне правопорушення, не було надано суду будь-яких доказів на підтвердження законності складеної постанови, не доведено факту наявності в діях позивача складу правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 10 ст. 122 та ч.1 ст. 121 КУпАП, не було надано суду доказів, які стали підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності .

Таким чином, судом встановлено, що при винесені постанови не було наведено доказів, на яких ґрунтується висновок про скоєння позивачем адміністративного правопорушення.

Постанова про адміністративне правопорушення, складена відповідачем, не може оцінюватися судом в розумінні ст.ст. 73, 74 КАС України у якості належного і допустимого доказу, що підтверджує факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП та неіснуючої частини 10 ст. 122 КУпАП оскільки це заперечується позивачем, а інші докази, які б його обґрунтовували, в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8)пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У п.п. 4.1, 4.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 наголошується, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України). Згідно з частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Необхідність індивідуалізації адміністративної відповідальності передбачена частиною другою статті 33 Кодексу, якою визначено, що при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність. Кодексом закріплено низку гарантій забезпечення прав суб`єктів, які притягаються до адміністративної відповідальності. В сукупності з наведеними конституційними нормами ці гарантії створюють систему процесуальних механізмів захисту вказаних осіб.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що постанова в справі про адміністративне правопорушення серії БАБ № 222434 від 02 квітня 2021 року винесена з порушенням норм адміністративного законодавства та вимог Інструкції з оформлення працівниками Державтоінспекції МВС матеріалів про адміністративні порушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, затвердженої наказом МВС України 26.02.2009 року за №77, оскільки в оскаржуваній постанові не наведено доказів, на яких ґрунтується висновок посадової особи про встановлення факту вчинення правопорушення, відсутнє посилання на фото чи відео фіксацію, що в цілому свідчить про відсутність належного обґрунтування наведених в оскаржуваній постанові та доведеність допустимими доказами обставин, які відповідачем визнані як порушення позивачем ПДР України, та відповідно є складом правопорушень, передбачених ч.1 ст.121 та ч. 10 ст. 122 КУпАП.

Згідно зі ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Презумпція невинуватості застосовується також і до адміністративних правопорушень. Таку позицію констатував і Європейський суд з прав людини, зокрема у справі «Надточій проти України» від 15 травня 2008 року. В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

За встановлених судом обставин факт вчинення позивачем правопорушень, передбачених ч.10 ст.122 та ч.1 ст. 121 КУпАП, суд вважає недоведеним.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим однак, щоб стягнення не було посилено.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 9, 122, 251, 280, 288, 293 КУпАП, ст.ст. 8-9, 72-77, 241, 242-246, 250, 286, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до Інспектора відділення поліції № 3 Синельниківського районного управління поліції Головного УНП в Дніпропетровській області майора поліції Бобро Станіслава Васильовича та УПП в Дніпропетровській області про визнання незаконною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення , задовольнити.

Скасувати постанову серії БАБ № 22234 від 02 квітня 2021 року , винесену інспектором відділення поліції № 3 Синельниківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області майора поліції Бобро Станіславом Васильовичем про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , про визнання його винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 121 КУпАП, та ч.10 ст. 122 КУпАП та накладення на нього стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Третього апеляційного адміністративного суду через Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І. К. Ніколаєва