Справа № 580/3781/21
Суддя: А.М. Бабич
Дата ухвалення: 2021-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2021 року справа № 580/3781/21

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд одноособово у складі головуючого судді Бабич А.М., розглянувши в залі суду в порядку спрощеного письмового провадження адміністративну справу за позовом Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЗАВОД СМІЛЯНСЬКА ХЛОДНЯ" про стягнення коштів,

УСТАНОВИВ:

09.06.2021 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов позов Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (18000, м.Черкаси, вул.Благовісна, буд.269/105; ) (далі - позивач) про стягнення з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЗАВОД СМІЛЯНСЬКА ХЛОДНЯ" (20731, Черкаська обл., Смілянський р-н, селище Холоднянське, вулиця Ржевська, будинок 24-Б; ) на його користь адміністративно-господарських санкцій в сумі 256525,50грн. за незайняті у 2020 році робочі місця особами з інвалідністю та пені у розмірі 2719,43грн.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідач не виконав у 2020 році норматив щодо працевлаштування осіб з інвалідністю, що має наслідком сплату адміністративно-господарських санкцій, які відповідач у добровільному порядку не сплатив. Додатково позивач просив: повідомити про дату та місце судового розгляду справи; удові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 14.06.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд правилами спрощеного позовного провадження. Вказану ухвалу згідно з даними рекомендованих повідомлень про поштові відправлення позивач отримав 18.06.2021, а відповідач 22.06.2021.

08.07.2021 ухвалою суд відмовив повністю у задоволенні клопотання позивача (вх. від 23.06.2021 №22863/21) про розгляд правилами загального позовного провадження справи.

Ухвалою від 23.07.2021 суд задовольнив клопотання позивача (вх. від 13.07.2021 №25701/21), продовживши йому строк на подання відповіді на відзив за його позовом на термін п`ять днів.

12.07.2021 відповідач подав до суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказував, що протягом 2020 року у нього працювали три особи з інвалідністю, що підтверджується відповідними наказами про їх прийняття та звільнення. Стверджує, що подавав до центру зайнятості протягом 2020 року звіт про попит на робочу силу та наявність вакансії охоронця, у коментарях до яких зазначалось про можливість працевлаштування осіб з інвалідністю. Тому вважає, що вжив усі заходи щодо працевлаштування осіб з інвалідністю.

27.07.2021 від представника позивача подав до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначив, що відповідач не виконав норматив для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році. Просив суд звернути увагу на розбіжності в наказі №06-К про звільнення ОСОБА_1 , наданого відповідачем. Вказує, що у загальному підрахунку особи з інвалідністю у відповідача відпрацювали лише 7 місяців, що свідчить про невиконання 4% нормативу для працевлаштування осіб з інвалідністю. Відповідач протягом 2020 року запропонував лише 1 вакансію охоронця. Тому не можна вважати, що відповідач зробив усе можливе для працевлаштування працівника-особи з інвалідністю. Відповідач не надав доказів вжиття додаткових заходів пошуку осіб з інвалідністю (оголошення у ЗМІ, інтернет порталах, на радіо та телебаченні).

Оскільки обґрунтованих клопотань від учасників спору про розгляд справи у судовому засіданні з їх викликом суду не надходило, зважаючи на відсутність необхідності призначити у справі експертизу або викликати та допитати свідків, суд дійшов висновку розглянути справу без виклику сторін у судове засідання за наявними письмовими доказами (у письмовому провадженні).

Оцінивши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Суд встановив, що згідно з даними звіту відповідача форми 10-ПОI про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік, поданого відповідачем 16.02.2021 позивачу, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (осіб) на підприємстві у 2020 році складала фактично 51 особа. У графі «середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, осіб» зазначено 1 особу. У графі щодо «кількості осіб з інвалідністю-штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» зазначено 2 особи.

Листом від 16.02.2021 №286/01-27 позивач повідомив відповідача про необхідність сплати ним адміністративно-господарських санкцій за незайняті інвалідами робочі місця у 2020 році в сумі 128262,75грн.

Листом від 26.03.2021 №718/01-27 позивач повідомив відповідачу, що у звітах з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - ЄСВ) наявна інформація про працівників, за яких сплачено ЄСВ у розмірі меншому ніж 22%, а саме 8.41%, як передбачено п.13 ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», лише за 4 місяці 2020 року. Тобто, середньооблікова кількість штатних працівників, яким встановлена інвалідність складає 0 осіб, що свідчить про наявність розбіжностей показників у вказаному вище звіті та звітах щодо сум нарахованого ЄСВ. Вказана інформація направлена до територіального органу Держпраці.

Смілянський міський центр зайнятості листом від 19.05.2021 №06-26/210 повідомив позивачу на його запит, що відповідач 28.05.2020 надавав звіт за формою №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії) з відміткою про необхідність працевлаштування осіб з інвалідністю» на посаду охоронець, яка зареєстрована від 28.05.2020 за номером №932/05-12. Зазначив, що актуальність вказаної вакансії була підтверджена двічі на місяць у телефонному режимі. Знята вакансія відповідачем 31.12.2020.

Оскільки добровільно вказані в позовній заяві кошти відповідач не сплатив, позивач звернувся в суд із зазначеним вище позовом.

Надаючи оцінку встановленим обставинам, суд врахував, що спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість їм вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, є Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 № 875-ХІІ (далі - Закон № 875-ХІІ).

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону №875-ХІІ з метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Згідно з ч.1 ст.19 Закону №875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Отже, на законодавчому рівні імперативно визначено єдиний норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів та порядок його обчислення.

Оскільки середньооблікова кількість штатних працівників відповідача у 2020 році становила 51 особу, нормативом робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю для позивача є 2 штатних одиниці.

Частиною 3 ст.18 Закону №875-ХІІ передбачено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з висновком Верховного Суду (далі - ВС) у постанові від 31.07.2019 №817/724/17 у подібних правовідносинах, що відповідно до ч.5 ст.245 КАС України обов`язковий для врахування, суд має перевірити, чи вжив відповідач залежних від нього заходів для недопущення порушення правил здійснення господарської діяльності, яке полягає у необхідності забезпечення середньооблікової чисельності працюючих інвалідів відповідно до установленого нормативу.

Абзацом 2 п.4 ч.3 ст.50 Закону України від 05.07.2012 №5067-VI "Про зайнятість населення" (далі - Закон №5067-VI) (у редакції до 15.12.2019 на час виникнення підстав вказаного позову) встановлено обов`язок роботодавця своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

Відповідно до п.3 Розділу 1 Порядку подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 №316 (далі - Порядок №316), форма № 3-ПН заповнюється роботодавцями та подається до базового центру зайнятості незалежно від місцезнаходження роботодавця.

На підставі п.5 Розділу Порядку №316 форма № 3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Суд встановив, що на виконання вказаного обов`язку відповідач подав 27.05.2020 Смілянському міськрайонному центру зайнятості звіт форми №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» про наявність вакансій охоронця, у коментарях до вказаної вакансії зазначалось про можливість працевлаштування осіб з інвалідністю, які не досягли пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України «про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Отже, відповідач виконав установлений наведеними нормами закону обов`язок щодо повідомлення відповідного територіального органу державної влади про наявність вакантних посад для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Тому доводи позивача про невжиття відповідачем заходів щодо працевлаштування таких осіб є необгрунтованими. Крім того не враховані посилання на відсутність інформації про актуалізацю даних вакансій, оскільки обов`язок з її здійснення Порядком №316 у редакції наказу Міністерства соціальної політики України від 05.12.2016 №1476 покладена саме на базовий центр зайнятості. Крім того листом Смілянського міськрайонного центру зайнятості підтверджено, що відповідач підтверджував актуальність вказаної ним вакансії двічі на місяць у телефонному режимі. Знята вакансія відповідачем 31.12.2020. Тож у випадку неналежного виконання ними покладених нормативно-правовими актами завдань і функцій негативні ризики не можуть покладатися на суб`єктів господарювання з огляду на принцип необхідності належного врядування органу державної влади.

Доказів наявності зареєстрованих осіб за вказаними вимогами суду не надано.

Отже, фактичних відмов у працевлаштуванні осіб з інвалідністю відповідач не здійснив, а позивач таких доказів суду не надав.

Наказом від 04.11.2019 №414-К про прийняття на роботу підтверджується прийняття з 05.11.2019 на роботу до відповідача ОСОБА_2 , якому згідно з Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №466676 з 17.10.2019 встановлено ІІ групи інвалідності, на посаду охоронця.

Відповідно до наказу №109-К про припинення трудового договору ОСОБА_2 звільнено 27.02.2020 з посади охоронця за власним бажанням. Вказано, що він ознайомлений з наказом 14.02.2020, що підтверджується його підписом.

Наказом від 27.11.2020 №248-К про прийняття на роботу підтверджується прийняття з 01.12.2020 на роботу до відповідача ОСОБА_1 , якому згідно з Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №133838 встановлено з 28.01.2019 ІІ групи інвалідності, на посаду прибиральника території.

Відповідно до наказу №06-К про припинення трудового договору ОСОБА_1 звільнено 29.01.2020 з посади прибиральника території за згодою сторін. Вказано, що він ознайомлений з наказом 28.01.2021, що підтверджується його підписом.

Також у відповідача працював ОСОБА_3 , якому згідно зДовідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №775064 встановлено з 15.09.2020 ІІІ групи інвалідності.

Даними табелів використання робочого часу у 2020 році, наданих відповідачем у електронній формі на компакт диску, підтверджується інформація щодо працівників про їх явки та неявки за числами місяця (годин). Наказами відповідача, наданими ним у електронній формі на компакт диску, підтверджується неодноразова зміна його штатного розпису протягом 2020 року.

Витягом з додатку до листа Головного управління ДПС у Черкаській області від 09.02.2021 №7/ЗПІ/23-00-24-0115 підтверджується, що середньомісячна кількість штатних працівників за 2020 рік у відповідача становить 50 осіб, середньомісячна кількість працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність - 0

Оскільки суд не встановив, а позивач не довів належними та допустимими доказами відмову відповідача у працевлаштуванні осіб з інвалідністю на вакантні робочі місця, суд дійшов висновку, що застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій та стягнення пені не є обґрунтованим.

ВС у постанові від 31.07.2019 №817/724/17 зауважив, що періодичності подачі звітності за формою № 3-ПН законодавством не встановлено, а передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію. Тому, якщо роботодавець одноразово подав звітність форми № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", він виконав обов`язок своєчасно та в повному обсязі у встановленому порядку подати інформацію про попит на робочу силу (вакансії). Це означає, що в такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Суд врахував, що відповідач подавав звіт форми №3-ПН. Отже, вживав в межах власних повноважень достатні дії задля забезпечення працевлаштування на відкриту вакансію особи з інвалідністю відповідно до вимог закону.

Відповідно до ч.1 ст.238 Господарського кодексу України від 16.01.2003 №436-ІV (далі - ГК України) адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків, можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання.

Частини 1-2 ст.218 ГК України передбачають, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Згідно з висновком ВС у постанові від 31.07.2019 №817/724/17 у подібних правовідносинах суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

Частинами 1-2 ст.20 Закону №875-ХІІ передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Тому ВС у постанові від 31.07.2019 №817/724/17 дійшов висновку, що законодавець чітко визначив, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані:

виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця,

створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації;

забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством;

надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів;

звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість і працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

в разі не виконання такого нормативу - щороку сплачувати відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.3 ст.18-1 Закону №875-ХІІ пошук належної роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань здійснює Державна служба зайнятості. Відтак, підприємство має обов`язок працевлаштування інвалідів шляхом створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та інформування про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів, в тому числі і центри зайнятості. У свою чергу, Закон №875-ХІІ не покладає обов`язок на підприємство здійснювати самостійний пошук працівників - інвалідів. Аналогічна позиція викладена в постановах ВС від 07 лютого 2018 року у справі П/811/693/17, від 02 травня 2018 року у справі № 804/8007/16, від 13 червня у справі №819/639/17. Доводи позивача не спростовують вказаних висновків. Отже, позов не обгрунтований.

Відповідно до ч.2 ст.139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз. Зважаючи на результат вирішеного спору та статус позивача, як органу державної влади, та відсутність доказів понесення ним вказаного виду судових витрат, останні розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст.2, 6, 9, 14, 138-139, 241-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Відмовити повністю у задоволенні позову Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (18000, м. Черкаси, вул.Благовісна, буд.269/105; ) про стягнення з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЗАВОД СМІЛЯНСЬКА ХЛОДНЯ" (20731, Черкаська обл., Смілянський р-н, селище Холоднянське, вулиця Ржевська, будинок 24-Б; ) на його користь адміністративно-господарських санкцій в сумі 256525,50грн за незайняті у 2020 році робочі місця особами з інвалідністю та пені у розмірі 2719,43грн.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

3. Копію рішення направити учасникам справи.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту.

Суддя А.М. Бабич

Рішення ухвалене, складене у повному обсязі та підписане 04.08.2021.