Справа № 640/16787/19
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2021-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.
суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року (справу розглянуто в порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.02.2019;
- зобов`язати Службу безпеки України нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.02.2019;
- визнати протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не проведення з позивачем своєчасного повного розрахунку при звільненні;
- стягнути зі Служби безпеки України на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 28.02.2019 по день розгляду справи в суді, з розрахунку середньоденного заробітку (грошового забезпечення) у розмірі 790,20 грн.
- стягнути зі Служби безпеки України витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 684, 00грн.;
- в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за один місяць допустити негайне виконання рішення суду.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року позовні вимоги задоволено частково:
визнано протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме з 28.02.2019.
Зобов`язано Службу безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме з 28.02.2019
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмовлених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог неправильно застосовано норми матеріального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, зокрема, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Позивач наголошує, що судом першої інстанції було встановлено факт невиплати з вини відповідача належних йому сум при звільненні, що є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.
29 червня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив Служби безпеки України, в якому відповідач підтримує правову позицію суду першої частині в оскаржуваній частині та вказує про відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до посвідчення, виданого 05.02.2015 серії СБ №001134 ОСОБА_1 встановлено статус учасника бойових дій.
Наказом Голови Служби безпеки України від 08.02.2019 №134-ОС ОСОБА_1 звільнено з військової служби з дня виключення зі списків особового складу за підпунктом «а» пункту 61 та підпунктом «а» (за станом здоров`я) пункту 2 частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас Служби безпеки України, що підтверджується довідкою Служби мобілізації та територіальної оборони Служби безпеки України від 22.08.2019 №12/2333.
Згідно довідки Фінансово-економічного управління Служби безпеки України від 20.08.2019 №21/2/2-993, виданої ОСОБА_1 , грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки не нараховувалась так як не проводилась.
Вважаючи невиплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив частково та зазначив, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та, на думку суду, належним способом захисту порушеного права буде саме зобов`язання відповідача здійснити відповідні нарахування та виплату такої грошової компенсації, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо непроведення з позивачем своєчасного повного розрахунку при звільненні та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 28.02.2019 по день розгляду справи в суді, з розрахунку середньоденного заробітку (грошового забезпечення) у розмірі 790,20 грн., суд першої інстанції вважав, що оскільки компенсація грошового забезпечення за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки відповідачем позивачу ще не нарахована та не виплачена, отже відсутня дата остаточного розрахунку, то відповідні вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо непроведення з позивачем своєчасного повного розрахунку при звільненні та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 28.02.2019 по день розгляду справи в суді з розрахунку середньоденного заробітку (грошового забезпечення) у розмірі 790,20 грн. є передчасними та задоволенню не підлягають.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів частково не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Так, ані позивачем, ані відповідачем не оскаржується рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, а також в частині відмови позовних вимог, окрім вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відтак колегія суддів вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20 травня 2013 року №7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
Верховний Суд у зразковій справі № 620/4218/18 вказав, що при звільненні з військової служби у військовослужбовці мають право на отримання грошової компенсації за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Водночас, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП).
Таку ж позицію висловив Верховний Суд у постановах від 31 березня 2020 року по справі № 808/2122/18, від 31 січня 2020 року по справі № 823/1477/16, від 29 січня 2020 року по справі № №440/4332/18.
Так, відповідно до частини першої статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
В силу вимог статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Згідно з положеннями частини першої статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП).
Оскільки спір у даній справі в частині виплати позивачу при звільненні спірної грошової компенсації за невикористані дні відпустки вирішено на користь позивача, то відповідач відповідно до статті 117 КЗпП зобов`язаний виплатити позивачу розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 року у справі № 810/451/17.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не врахував вищевказану правову позицію Великої Палати Верховного Суду та прийняв помилкове рішення в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено.
Статтею 27 Закону України «Про оплату праці» установлено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок № 100).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
З огляду на викладені норми, при обчисленні розміру середнього заробітку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.
Аналогічну позицію було висловлено у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року по справі № 635/2084/16-ц.
Враховуючи розмір грошового забезпечення позивача згідно з довідкою Фінансово-економічного управління Служби безпеки України № 21/2/2-992 від 20.08.2019 року (всього 46 660,20 грн.) (а.с. 18), та кількість робочих днів (21 та 20 днів) відповідно, то середньоденний розмір грошового забезпечення позивача для цілей застосування статті 117 КЗпП становить 1138,05 грн. (46 660,20 грн./41 р.д.).
Враховуючи, що кількість робочих днів у період з дня звільнення позивача по день ухвалення рішення суду першої інстанції про виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки 31.03.2021 року, складає 521 день, то розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні позивача становить 592 924,05 грн. (1138,05 грн. х 521 р.д.).
Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що з огляду на наявні в матеріалах справи докази, сума грошової компенсації невикористаної відпустки учасника бойових дій буде в рази меншою порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 і вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі №260/348/19.
Колегія суддів враховує, що позивач, який був виключений зі списків особового складу військової частини 28.02.2019 року, лише у вересні 2019 року звернувся до суду з позовом про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік.
За таких обставин, колегія суддів вважає за можливе зменшити суму стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням справедливого і розумного балансу між інтересами позивача і відповідача, оскільки стягнення компенсації у розмірі 592 924,05 грн. за несвоєчасну виплату суттєво меншої суми заборгованості було б явно неспівмірним розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача.
Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 04 вересня 2020 року у справі №260/348/19, від 16 липня 2020 року у справі №812/1259/17.
На підставі викладеного, з урахуванням суми заборгованості, істотності цієї суми порівняно із сумою середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, принципу співмірності та тієї обставини, що позивач відносно тривалий час не звертався до суду за вирішенням спору про стягнення заборгованості, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 35000,00 грн.
Відповідно до частини першої статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів звертає увагу, що зі змісту апеляційної скарги позивача вбачається, що ОСОБА_1 також не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у стягненні на користь позивача судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, однак, апеляційна скарга не містить вимог про скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року в цій частині та прийняття нової постанови у відповідній частині.
Так, згідно з апеляційною скаргою, позивач просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 28.02.2019 по день розгляду справи в суді, з розрахунку середньоденного заробітку (грошового забезпечення) у розмірі 790,20 грн.
Відтак, відсутні правові підстави для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року в частині відмови у стягненні на користь позивача судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, оскільки апеляційна скарга не містить таких вимог.
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії щодо стягнення зі Служби безпеки України на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 28.02.2019 по день розгляду справи в суді.
Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог частини четвертої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню в частині відмови у задоволенні відповідних позовних вимог, з прийняттям у відповідній частині нової постанови про їх часткове задоволення.
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини першої статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з частиною третьою статті 132 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Частиною сьомою статті 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Оскільки від сплати судового збору апелянт звільнений, а доказів понесення інших витрат у суді апеляційної інстанції позивачем не надано, підстави для зміни розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення зі Служби безпеки України на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 28.02.2019 по день розгляду справи в суді, з розрахунку середньоденного заробітку (грошового забезпечення) у розмірі 790,20 грн.
Прийняти в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.
Стягнути з Служби безпеки України (01601, вул. Володимирська, 33, м. Київ, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.02.2019 року по 31.03.2021 року у розмірі 35 000,00 (тридцять п`ять тисяч ) грн.
У решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

Н.В. Безименна