Справа № 640/10624/21
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2021-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2021 року м. Київ № 640/10624/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарник К.Ю., за участю секретаря судового засідання Основи О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Державної архітектурно-будівельної інспекції України

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

за участю представників учасників справи:

від позивача - Куца І.В.

від відповідача - Сома П.О.

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі по тексту - відповідач), адреса: 01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 26, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної архітектурно-будівельної інспекції України №83 ос від 12 березня 2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу методології та нагляду за видачею сертифікатів готовності об`єктів до експлуатації Департаменту дозвільних процедур Державної архітектурно-будівельної інспекції України;

- стягнути з Державної архітектурно-будівельної інспекції України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 24941,66 грн;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу методології та нагляду за видачею сертифікатів готовності об`єктів до експлуатації Департаменту дозвільних процедур архітектурно-будівельної інспекції України та стягнення з Державної архітектурно-будівельної інспекції України на користь ОСОБА_1 суми заробітної плати в межах одного місяця.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що наказом Державної архітектурно-будівельної інспекції України №83 «ОС» від 12 березня 2021 року його звільнено з посади начальника відділу методології та нагляду за видачею сертифікатів готовності об`єктів до експлуатації Департаменту дозвільних процедур Державної архітектурно-будівельної інспекції України.

Позивач з вказаним наказом не погоджується, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на таке.

По - перше, як стверджує позивач, оскаржуваний наказ був виданий у період тимчасової непрацездатності позивача, що, на думку останнього, порушує його права та вимоги чинного законодавства.

По - друге, на переконання позивача, наказ про його звільнення виданий передчасно та за відсутності правових підстав для його видання, оскільки новостворений орган за своїми функціями є ідентичним функціям Державної архітектурно-будівельної інспекції України, а тому має місце саме реорганізація органу, а не його ліквідація.

Вказані вище обставини стали підставою для звернення позивача до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що оскаржуваний наказ прийнятий в порядок та спосіб, визначені законодавством, оскільки чинним Законом України «Про державну службу» передбачено право керівника органу на видання наказу про звільнення, у разі ліквідації цього органі, у період тимчасової непрацездатності працівника.

Більш того, представник відповідача зазначив, що позивач був присутній на роботі з 01 березня 2021 по 04 березня 2021 року, а з 05 березня 2021 по 12 березня 2021 року було зафіксовано неявку позивача на робоче місце з нез`ясованих причин.

Також, представник відповідача послався й на те, що позивачем не було надано відповідачу листків непрацездатності, а тому відповідач позбавлений можливості внести зміни до наказу про звільнення в частині, що стосується дати звільнення, з урахуванням тимчасової непрацездатності позивача.

З урахуванням викладеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Не погоджуючись з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву, позивач у відповіді на відзив на позовну заяву наполягав на тому, що в даному випадку має місце реорганізація, а не ліквідація Державної архітектурно-будівельної інспекції України.

Також, позивач послався на аналогічні пояснення тим, що були викладені у позовній заяві щодо попередження відповідача про знаходження на лікарняному, а також зазначив, що ним 27 квітня 2021 року було пред`явлено відповідачу листки непрацездатності, проте останній відмовився їх приймати, аргументуючи це тим, що позивач вже звільнений та не є працівником.

У додаткових письмових поясненнях представник відповідача послався на аналогічні обставини тим, що викладені у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 травня 2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 14 липня 2021 року представник позивача підтримав заявлені позивачем позовні вимоги та просив їх задовольнити, надавши суду аналогічні пояснення тим, що викладені у позовній заяві. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з наданої суду копії матеріалів особової справи ОСОБА_1 , останній з 25 березня 2015 року займав різні посади державного службовця у територіальних управліннях Державної архітектурно-будівельної інспекції України та того ж дня прийняв присягу державного службовця.

Наказом Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 02 лютого 2016 року №72 «ОС» на підставі заяви ОСОБА_1 , останнього переведено з 01 лютого 2016 року переведено на посаду начальника відділу методології та нагляду за видачею сертифікатів готовності об`єктів до експлуатації Департаменту дозвільних процедур.

В той же час, суд зауважує, що 13 березня 2020 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Про ліквідацію Державної архітектурно-будівельної інспекції та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України», відповідно до пунктів 1, 2 якої ліквідовано Державну архітектурно-будівельну інспекцію та утворено Державну сервісну службу містобудування як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку громад та територій.

При цьому, у пункті 4 зазначеної постанови вказано, що Державна архітектурно-будівельна інспекція продовжує здійснювати повноваження та функції до завершення здійснення заходів з утворення Державної сервісної служби містобудування.

Згідно пункту 5 цієї постанови утворено комісію з ліквідації Державної архітектурно-будівельної інспекції та затверджено головою зазначеної комісії заступника начальника відділу методології та нагляду за здійсненням декларативних процедур департаменту дозвільних процедур Державної архітектурно-будівельної інспекції Федоренка Богдана Олександровича.

Більш того, вказаним пунктом постанови на Голову комісії покладено наступні обов`язки: затвердити персональний склад комісії; забезпечити здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією Державної архітектурно-будівельної інспекції; поінформувати у шестимісячний строк Кабінет Міністрів України про результати проведеної роботи.

З урахуванням вищезазначеного, як вбачається з матеріалів справи, 24 березня 2020 року позивача було ознайомлено з попередженням про наступне звільнення та вручено один примірник цього попередження останньому, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією попередження.

Наказом №83 «ОС» від 12 березня 2021 року ОСОБА_1 звільнено 23 жовтня 2020 року з посади головного інспектора будівельного нагляду відділу контролю та нагляду за об`єктами будівництва Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції України у місті Києві у зв`язку з ліквідацією Державної архітектурно-будівельної інспекції України відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1-1 частини 1, частини 4 статті 87 Закону України «Про державну службу» на підставі попередження про наступне звільнення від 04 вересня 2020 року.

Слід звернути увагу, що з копії витягу з табелю обліку робочого часу вбачається, що ОСОБА_1 перебував на робочому місці з 01 березня 2021 року по 04 березня 2021 року, а з 05 березня 2021 року по 12 березня 2021 року був відсутній на робочому місці з нез`ясованих причин.

Між тим, в матеріалах справи також наявні копії листків непрацездатності серії АДЯ №092299, серії АДЯ №119837 та серії АДЯ 117559, відповідно до яких ОСОБА_1 з 03 березня 2021 року по 26 квітня 2021 року перебував на лікарняному та встановлено стати до роботи з 27 квітня 2021 року.

Суд зауважує, що в матеріалах справи наявні скріншоти з електронної пошти «ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2», відповідно до яких на електронну адресу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відправлено повідомлення наступного змісту «Повідомляю, що наразі я не можу виконувати покладені на мене обов`язки, як на Начальника відділу методології та нагляду за видачею сертифікатів готовності об`єктів до експлуатації департаменту дозвільних процедур ДАБІ у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю».

З цього приводу слід зазначити, що з вказаних скірншотів неможливо ідентифікувати, чи дійсно це повідомлення з прикріпленим до нього файлом було відправлено саме позивачем у справі, адже назва адресата та електронна адреса: « ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 » не свідчать, що цією електронною адресою користується саме позивач, а назва «ОСОБА_3» це дані позивача, що, в свою чергу, дозволяє дійти висновку, що позивач не повідомляв керівництво органу, в якому він працює, про свою непрацездатність у встановлену законом порядку.

Враховуючи неотримання позивачем трудової книжки 12 березня 2021 року, позивача телефонограмою за номером « НОМЕР_1 » повідомлено про його звільнення відповідно до наказу від 12 березня 2021 року №83 «ОС» та запропоновано терміново надати або згоду на пересилання оригіналу трудової книжки поштою, або з`явитись до Управління роботи з персоналом та документообігу для отримання трудової книжки.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що трудову книжку позивач отримав 27 квітня 2021 року та в цей же день отримав примірник наказу про звільнення від 12 березня 2021 року.

Вважаючи наказ про своє звільнення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 38 Конституції України, громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно з частиною 1 статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця регулюються Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року, №889-VIII (далі по тексту - Закон України від 10 грудня 2015 року №889-VIII).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з частиною 1 статті 3 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до частини першої - третьої статті 5 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Згідно з пунктами 1 та 1-1 частини 1 статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII, чинній на момент повідомлення про наступне вивільнення, визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; ліквідація державного органу.

Відповідно до частини 3 статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Суд звертає увагу, що 02 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12 грудня 2019 року № 378-IX, яким внесено зміни до Кодексу законів про працю України та викладено його у новій редакції. Так, нормами зазначеного Закону змінено порядок скорочення державних службовців.

Зокрема, відповідно до частини 6 статті 49-2 Кодексу законів про працю України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Отже, законодавчими змінами встановлено нові правила звільнення працівників, що застосовуються в разі ліквідації державного органу (пункт 1-1 статті 87 Закону України «Про державну службу»), скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (пункт 1 статті 87 Закону України «Про державну службу»), а саме:

- про майбутнє вивільнення працівник попереджається за тридцять днів до такого вивільнення;

- норми щодо необхідності врахування переважного права працівника щодо залишення на роботі до даних правовідносин не застосовуються;

- скасовано вимогу, що звільнення може бути здійснене лише в разі неможливості перевести працівника на іншу посаду (роботу);

- відсутній обов`язок власника або уповноваженого ним органу пропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на державних службовців, роботодавець наділяється лише правом,

- скасовується обов`язок роботодавця отримувати згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Про вказані вище зміни зазначено також роз`ясненнях Національного агентства України з питань державної служби від 20 лютого 2020 року № 86 р/з «Щодо процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 Закону України «Про державну службу»)», а саме, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення наразі врегульована положеннями Закону.

Суд зазначає, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/202 зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Водночас, суд ще раз наголошує на тому, що положеннями частини 3 статті 5 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим законом.

Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону України «Про державну службу» на час прийняття оскаржуваного наказу було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із ліквідацією державного органу, то суд приходить висновку про те, що в даному випадку підлягають застосуванню саме норми спеціального законодавства, а не загального.

Так, судом встановлено, що позивач перед звільненням займав посаду державної служби в Департаменті дозвільних процедур Державної архітектурно-будівельної інспекції України.

Про наступне вивільнення позивача було персонально попереджено 24 березня 2020 року, тобто, навіть за більше майже за рік до звільнення, що узгоджується з приписами пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Позивача звільнено з роботи з 12 березня 2021 року у зв`язку з ліквідацією вказаного вище державного органу, яка проводилась на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про ліквідацію Державної архітектурно-будівельної інспекції та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» від 13 березня 2020 року №218.

При цьому, суд зазначає, що вирішуючи питання щодо обставин припинення юридичної особи відповідача, слід виходити з того, що відповідно до частин 1, 2 статті 16 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» Центральні органи виконавчої влади утворюються для виконання окремих функцій з реалізації державної політики як служби, агентства, інспекції, комісії. Діяльність центральних органів виконавчої влади спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через відповідних міністрів згідно із законодавством.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 липня 2014 року№ 294 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 13 березня 2020 року № 219), Державна архітектурно-будівельна інспекція України (Держархбудінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку громад та територій (далі - Міністр) і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду в частині надання (отримання, реєстрації), відмови у видачі чи анулювання (скасування) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.

Як вже зазначалось судом, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №218 від 13 березня 2020 року (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) постановлено ліквідувати Державну архітектурно-будівельну інспекцію України та відповідно до пункту 2 постанови утворити Державну сервісну службу містобудування України.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України №218 від 13 березня 2020 року (в первинній редакції) було затверджено Положення про Державну сервісну службу містобудування України.

Таким чином, Державна архітектурно-будівельна інспекція України станом на день звільнення позивача була саме ліквідована та утворено новий орган державної влади, що ,в свою чергу, свідчить про відсутність правових підстав вважати новостворений орган державної влади правонаступником органу, що ліквідується, а звільнення позивача - скороченням штату.

В свою чергу, суд зауважує, що постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року №1074 затверджено Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, який визначає механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - органи виконавчої влади) та їх територіальних органів.

Пунктами 5, 6, 7, 8 цього Порядку передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: в разі злиття органів виконавчої влади - до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Майнові права та обов`язки органів виконавчої влади у разі їх злиття, приєднання або перетворення переходять правонаступникові на підставі передавального акта, а у разі їх поділу - згідно з розподільчим балансом. У разі ліквідації органу виконавчої влади складається ліквідаційний баланс. Кабінет Міністрів України приймає рішення щодо подальшого використання нерухомого майна органу виконавчої влади, що ліквідується, та визначає суб`єкта управління підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління такого органу.

Внаслідок реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) органів виконавчої влади припиняється той орган виконавчої влади, майнові права та обов`язки якого переходять його правонаступникам.

Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа №21-8а14) та від 27 травня 2014 року (справа №21-108а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

У постановах від 17 жовтня 2011 року (справа №21-237а11), від 16 жовтня 2012 року (справа №21-267а12), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14), від 19 січня 2016 року (справа №810/1783/13-а) Верховний Суд України виклав правовий висновок, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Такі правові висновки були підтримані й у чисельних постановах Верховного Суду (від 17 липня 2019 року у справі №820/2932/16, від 24 грудня 2019 року у справі № 591/3068/16-а тощо).

Проте, слід зауважити, що станом на момент виникнення спірних правовідносин відбулись зміни у законодавстві України, у тому числі, в частині вивільнення державних службовців у зв`язку з ліквідацією державного органу, зокрема, щодо того, що на теперішній час відсутній обов`язок роботодавця у працевлаштуванні державного службовця ліквідованого органу, роботодавець тепер наділений лише таким правом, у зв`язку з чим, в даному випадку, судом не застосовується вказана вище правова позиція Верховного Суду, оскільки така позиція була висловлена Судом при вирішенні спорів за законодавством, яке станом на теперішній час втратило чинність.

Більш того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 року № 1339 Урядом відновлено дію постанови від 23 травня 2011 року № 553 «Про затвердження Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю», у зв`язку з цим, визнано таким, що втратив чинність пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 13 березня 2020 року № 219 року «Про оптимізацію органів державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду», проте, оскаржуваним у даній справі наказом позивача звільнено у зв`язку з ліквідацією Державної архітектурно-будівельної інспекції України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 13 березня 2020 року № 218, ця постанова є чинною та ніким не скасована.

Також, станом на день вирішення даної справи по суті, Державна сервісна служба містобудування, утворена на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 13 березня 2020 року №218, постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2020 року №1340 ліквідована та утворено Державну інспекцію архітектури та містобудування України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку громад та територій і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

За таких підстав, суд дійшов висновку про безпідставність тверджень позивача щодо того, що відбулась реорганізація державного органу, а не його ліквідація.

Щодо звільнення позивача з займаної посади під час його тимчасової непрацездатності, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 5 статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Таким чином, аналіз наведених норм чинного законодавства дозволяє дійти висновку, що у період тимчасової непрацездатності може бути лише складений наказ про звільнення особи, а датою звільнення повинна бути дата, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність.

Так, під час розгляду справи судом було встановлено, що відповідач не спростовує того факту, що в видання наказу про звільнення позивача, останній був відсутній на робочому місці.

Такі обставини підтверджуються й відповідними доказами, зокрема, наданими суду копіями листків непрацездатності, згідно з яких позивач був тимчасово непрацездатним з 03 березня 2021 року по 26 квітня 2021 року. Першим робочим днем , наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, є 27 квітня 2021 року.

Таким чином, суд зазначає, що оскаржуваним наказом позивача звільнено із займаної посади 12 березня 2021 року, тобто, у період тимчасової непрацездатності, що не відповідає наведеним вимогам частини 5 статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII.

Наведене в сукупності свідчить, що відповідач, у період тимчасової непрацездатності позивача, мав право прийняти наказ про звільнення позивача, однак, датою звільнення відповідач мав визначити дату, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності.

Таким чином, враховуючи, що відповідачем не було допущено порушень в частині дати прийняття оскаржуваного наказу про звільнення, оскільки прийняття такого рішення не суперечить положенням Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII, однак, дата звільнення позивача визначена відповідачем без дотримання частини 5 статті 87 цього Закону, а тому, в даному випадку наявні підстави для зміни дати звільнення позивача з « 12 березня 2021 року» на « 27 квітня 2021 року».

Зважаючи на те, що судом встановлено, що датою звільнення позивача має бути 27 квітня 2021 року, а не 12 березня 2021 року, як зазначено в оскаржуваному наказі, суд, керуючись частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства, з урахуванням вимог закону щодо обов`язку роботодавця провести повний розрахунок з працівником, вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги позивача шляхом зміни дати звільнення останнього з посади, зобов`язання відповідача внести зміни до наказу та трудової книжки позивача в частині дати звільнення та зобов`язання відповідача здійснити повний розрахунок з позивачем у зв`язку з зміною дати звільнення.

Щодо позовних вимог про поновлення на посаді та стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає, що оскільки судом не встановлено, а позивачем не доведено протиправності оскаржуваного наказу в частині його звільнення з посади, у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання поновити на посаді, як і відсутні правові підстави для стягнення з Державної архітектурно-будівельної інспекції України (ліквідаційної комісії) на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем частково підтверджено достатніми та належними доказами факт порушення його прав в межах спірних правовідносин, в той час як відповідачем частково доведено правомірність своїх дій під час прийняття оскаржуваного наказу, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, у суду наявні правові підстави для часткового задоволення адміністративного позову.

З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судових витрат, а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для компенсації судових витрат.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 72-77, 139, 241-245, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу методології та нагляду за видачею сертифікатів готовності об`єктів до експлуатації Департаменту дозвільних процедур Державної архітектурно-будівельної інспекції України, зазначену в наказі Державної архітектурно-будівельної інспекції №83 "ОС" від 12 березня 2021 року та вважати датою звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу методології та нагляду за видачею сертифікатів готовності об`єктів до експлуатації Департаменту дозвільних процедур Державної архітектурно-будівельної інспекції України перший робочий день після виходу з лікарняного - 27 квітня 2021 року.

3. Зобов`язати Державну архітектурно-будівельну інспекцію України (01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 26, ) внести зміни до наказу Державної архітектурно-будівельної інспекції №83 "ОС" від 12 березня 2021 року та до трудової книжки ОСОБА_1 в частині дати звільнення останнього з посади начальника відділу методології та нагляду за видачею сертифікатів готовності об`єктів до експлуатації Департаменту дозвільних процедур Державної архітектурно-будівельної інспекції України з 12 березня 2021 року на 27 квітня 2021 року.

4. Зобов`язати Державну архітектурно-будівельну інспекцію України (01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 26, ) здійснити повний розрахунок з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за період з 12 березня 2021 року по 27 квітня 2021 року.

5. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя К.Ю. Гарник

Повний текст рішення суду виготовлений 03 серпня 2021 року.