Справа № 160/571/21
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 серпня 2021 року Справа № 160/571/21
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідач, Головне управління, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області), в якій, з урахуванням уточнень прийнятих судом, просить:
- визнати бездіяльність ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо відмови у відновленні виплати з 07.10.2009 р. по 21.07.2011 р. призначеної раніше пенсії - протиправною;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області відновити з 07.10.2009 р. по 21.07.2011 р. виплату призначеної (нарахованої) у вересні 1996 року пенсії, перерахувавши її розмір відповідно до вимог статті 43 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з нарахуванням усіх доплат і підвищень до пенсії, на які позивач має право, відповідно до чинного на день відновлення виплати пенсії законодавством України, а саме: доплат до пенсії за понаднормовий стаж, згідно з нормою другого речення частини 1 статті 28 та абзацу 2 частини 3 статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"; підвищення до пенсії, як «дитині війни», на підставі частини 1 статті 6 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", згідно норми статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни";
- нарахувати з 25.08.2020 р. (день подачі заяви про відновлення виплати пенсії) по день дійсного відновлення виплати пенсії, компенсацію втрати частини доходу, в розмірі, розрахованому за нормами статей 1,2 і 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати", в зв`язку з відмовою, а, отже, затримкою виплати з вини ГУ ПФУ відновленої пенсії за період з 07.10.2009 р. по 21.07.2011 р.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 15.10.2020 р. на адресу ГУ ПФУ в Дніпропетровській області надійшла його заява про відновлення виплати пенсії з 07.10.2009 р. по 21.07.2011 р. включно, проте у відновленні виплати позивачу було відмовлено. З причинами відмови у відновлення виплати пенсії з 07.10.2009 р. по 21.07.2011 р. позивач не погоджується, що стало підставою для звернення до суду з позовом. Наголошував на тому, що у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р., з 07.10.2009 р. було відновлено його право на виплату пенсії за віком, призначеної в 1996 році, а у ПФУ з`явився обов`язок відновити виплату пенсії, виплата якої була припинена в 1999 році в зв`язку з від`їздом до Ізраїлю. Відповідно до наведеного рішення КСУ Інгулецький районний суд м. Кривого Рогу прийняв постанову по справі № 416/429/2012 від 10.05.2012 р., згідно з якою позивачу з 22.07.2011 р., тобто з дня звернення із заявою в УПФУ, була відновлена виплата пенсії, проте ОСОБА_1 вважає, що він не втратив право на отримання пенсії з того дня, коли це право було відновлено КСУ, тобто з 07.10.2009 р. Посилався на те, що судова практика у подібних спорах постійно змінювалась щодо строків звернення до суду, тому його позовна заява з вимогами щодо відновлення виплати пенсії з 07.10.2009 р. по 21.07.2011 р. вже залишалась без розгляду Довгинцівським районним судом м.Кривого Рогу у 2017 році. Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові по справі № 815/1226/18 від 20.05.2020 р., з приводу того, що обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим, а відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками, позивач вважає, що відповідач повинен виплатити йому ту частину нарахованої пенсії, яку він не отримав з 07.10.2009 р. по 21.07.2011 р. включно. Наголошував на тому, що норми, на які посилається відповідач, втратили чинність у зв`язку з прийняттям рішення КСУ № 25-рп/2009, а інформація про поновлення виплати йому пенсії з 07.10.2009 р. не відповідає дійсності, що свідчить про протиправність дій відповідача.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.01.2021 року відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
16.02.2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшла заява про закриття провадження у справі №160/571/21, в якій він зазначив, що позовна заява ОСОБА_1 є необґрунтованою, безпідставною і такою що не підлягає задоволенню та має бути залишена без розгляду. Зауважив, що на виконання постанови Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 10.05.2012 року, 19.07.2013 року було поновлено виплату пенсії позивачу з 22.07.2011 року, і саме з цієї дати та станом на теперішній час ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, як отримувач пенсії за віком. Отже, починаючи з 19.07.2013 року позивач був обізнаний про можливе порушення його прав, а саме не поновлення його пенсії з 07.10.2009 року, тому перебіг строку позовної давності для оскарження дій суб`єкта владних повноважень почався з 19.07.2013 року. Посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 24 грудня 2020 року по справі №510/1286/16-а, в якій суд прийшов до висновку про необхідність застосування до спору (який є аналогічним до спору у цій справі) статті 122 КАС України (обмеження шестимісячним строком звернення до суду), і неможливість застосувати статтю 46 Закону №1058 (виплата нарахованих сум пенсії, не отриманих з вини органу, за минулий час без обмеження будь-яким строком), у зв`язку з відсутністю вини органу ПФУ у неодержанні особою пенсії, через те, що нею подано необхідні документи лише 01.08.2016 року, відповідно, управління ПФУ не могло у 2009 році знати про них і вчиняти певні дії. Також представник відповідача вважає, що в даному випадку не допускається звернення позивача до суду з позовом про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, оскільки ОСОБА_1 попередньо (у 2017 році) реалізував право на судовий захист, шляхом звернення до суду, рішення якого було переглянуто судом апеляційної та касаційної інстанцій та всі суди трьох інстанцій прийшли до єдиного висновку про неможливість поновлення позивачу пенсії з 2009 року, у зв`язку з пропуском останнім встановлених законодавством процесуальних строків. У зв`язку з викладеними обставинами справи, задля запобігання зловживання ОСОБА_1 процесуальними правами у майбутньому, просив суд на підставі статті 238 КАС України закрити провадження у даній справі.
17.02.2021 року на адресу суду від позивача надійшли дві заяви про зміни редакції позовної заяви.
01.03.2021 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він не погоджується з відзивом відповідача, просить його відхилити, а позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Посилався на те, що у позовній заяві він просить поновити виплату пенсії, а також різних доплат до пенсії, оскільки після поновлення виплати йому пенсії з 22.07.2011 року відповідач не нараховував такі доплати, що стало підставою для ще одного звернення до суду за захистом своїх прав. Зауважив, що відмова в поновлені виплати пенсії з усіма доплатами це порушення його конституційного права на отримання пенсії в повному розмірі і це порушення мало місце на момент звернення до суду, а не майбутні порушення, тому просить суд вказати відповідачу, що потрібно враховувати при розрахунку поновлюваної пенсії. Наголошував на тому, що частина його нарахованої пенсії за спірний період не отримана ним виключно з вини відповідача, тому відповідач повинен виплатити не отриману частину доходу з 07.10.2009 року по день дійсної виплати частини пенсії. Окрім того позивач визначає, що звернувся до суду з тим же предметом спору, що і звертався раніше, проте на іншій підставі. Також позивач вважає, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 грудня 2020 року по справі №510/1286/16-а немає ніякого відношення до спірних правовідносин, а при розгляді цього спору слід керуватися постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 року по справі № 815/1226/18.
02.03.2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на заяву про зміну редакції позовної заяви, в якому просить при винесенні рішення в даній справі врахувати інформацію надану ГУ ПФУ в Дніпропетровській області та закрити провадження у справі №160/571/21. Зауважив, що ключовим правовим питанням у справі, щодо якого фактично виник спір позивача є поновлення виплати пенсії за період з 07.10.2009 по 21.07.2011, а нарахування різних доплат до пенсії є похідними вимогами і повинні вирішуватись після вирішення питання про наявність відповідного права на поновлення пенсії. Окрім того, оскільки захисту підлягає тільки порушене право, а не ймовірно порушене у майбутньому, вимоги позивача про нарахування доплат спрямовані на майбутній захист прав, свобод та інтересів позивача, які на час розгляду справи не були порушені, тому підстави для їх задоволення відсутні. Зазначив, що з січня 2000 року було припинено нарахування та виплату пенсії позивачу. Оскільки доходів (пенсії) на які посилається позивач нараховано не було, то й підстав для виплати компенсації у зв`язку з затримкою не існує, відповідно, вимога ОСОБА_1 щодо компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати не відповідає нормам чинного законодавства України. Такі доводи відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 08.08.2019 року по справі №426/7157/16-а. Також відзив містить доводи, аналогічні тим, що були викладені у заяві про закриття провадження у справі щодо необхідності, на підставі статті 238 КАС України, закрити провадження у даній справі.
Оскільки судом після відкриття провадження по справі судом було встановлено, що подана позовна заява не відповідає вимогам ст. ст. 122, 123, 161 КАС України, ухвалою суду від 19 березня 2021 року позовну заяву після відкриття провадження залишено без руху.
01.04.2021 року на адресу суду від позивача надійшла заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.04.2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного процесуального строку було відмовлено, позовну заяву - залишено без розгляду.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 26.05.2021 року ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.04.2021 року скасовано, справу №160/571/21 направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.06.2021 року справу №160/571/21 прийнято до провадження судді Неклеса О.М., розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
05.07.2021 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив від 29.06.2021 року, в якій просить відхилити відзив та задовольнити його позовну заяву в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначив, що жоден суд не розглядав його справу по суті та не приймав рішення про те, що позивач не має права на поновлення виплати пенсії з 07.10.2009 року. Наголошував на тому, що при розгляді цього спору слід керуватися постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 року по справі № 815/1226/18. Також наводить доводи, які були викладені у позовній заяві та попередніх відповідях на відзив.
06.07.2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить врахувати інформацію надану у заяві про закриття провадження та відзиві на заяву про зміну редакції позовної заяви, а також в задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі. Відзив обґрунтовано доводами, які були викладені раніше.
08.07.2021 року та 15.07.2021 року на адресу суду від позивача надійшли заяви про зміни редакції позовної заяви, в яких позивачем змінено позовні вимоги.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 .
Постійно мешкає на території Ізраїлю та перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль з 09.01.2002 року, що підтверджується відповідною відміткою у паспорті для виїзду за кордон.
Як вбачається з матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 , на підставі його заяви протоколом від 10.10.1996 року йому було призначено пенсію за віком на загальних підставах з 09.09.1996 року.
12.11.1999 року позивач звернувся до Інгулецького міськсоцзабеза м.Кривого Рогу із заявами про закриття його пенсійної справи, у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання в Ізраїль, та про виплату, у зв`язку з виїздом, пенсії за 6 місяців з 04.12.1999 року по 04.06.2000 року.
На підставі наведеної заяви, у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю в грудні 1999 року ОСОБА_1 була виплачена пенсія за віком за шість місяців вперед, пенсійні справу було закрито і подальшу виплату пенсії припинено.
У зв`язку з визнанням неконституційними положення Закону України, який передбачає припинення виплати пенсії громадянам України, які виїжджають на постійне місце проживання до країни з якими Україна не має відповідних міжнародних договорів, позивач звертався до управління Пенсійного фонду України в Інгулецькому районі м.Кривого Рогу Дніпропетровської області із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії за віком, проте йому було відмовлено у поновлені виплати пенсії.
Наведені обставини були підставою для звернення позивача у 2012 році до Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу за захистом своїх прав.
10.05.2012 року Інгулецьким районним судом м. Кривого Рогу винесено постанову у справі №416/429/2012, якою зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Інгулецькому районі м.Кривого Рогу Дніпропетровської області (правонаступником прав і обов`язків якого є ГУ ПФУ в Дніпропетровській області) поновити з 22 липня 2011 року виплату ОСОБА_1 раніше призначеної пенсії за віком.
19.07.2013 року, на виконання постанови Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 10.05.2012 року, позивачу було поновлено виплату пенсії з 22.07.2011 року, і саме з цієї дати та станом на теперішній час ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, як отримувач пенсії за віком. Поновлення виплати пенсії підтверджується розпорядженням №2610 від 19.07.2013 року, копія якого міститься в матеріалах справи.
У серпні та жовтні 2020 року позивач звертався до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявами про відновлення виплати пенсії за період з 07.10.2009 р. по 21.07.2011 р. включно.
Вважаючи протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо відмови у відновленні виплати з 07.10.2009 р. по 21.07.2011 р. призначеної раніше пенсії, бажаючи відновити її виплату, з нарахуванням усіх доплат і підвищень до пенсії, а також бажаючи отримати компенсацію втрати частини доходу, в зв`язку з відмовою виплати з вини ГУ ПФУ відновленої пенсії за зазначений період, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 1 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.
Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно якого, однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання.
Крім того, згідно з ч.3 ст.25 Конституції України Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що кожен громадянин України має право на соціальний захист, що, крім іншого, включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності.
Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 року (далі - Закон № 1058-IV, в редакцій чинній у спірний період) встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 49 Закону № 1058-ІV (в редакції чинній до прийняття рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25рп/2009) виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
3) у разі смерті пенсіонера;
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Стаття 51 Закону № 1058-IV (в редакції чинній до прийняття рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25рп/2009) передбачала, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно із ч.1 ст.7 Закону № 1058-IV (в редакцій чинній у спірний період) загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Таким чином, ОСОБА_1 , проживаючи в державі Ізраїль, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України і пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.
У відповідності до ч.1, ч.3 ст.2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно з ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.
Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 у справі №1-32/2009 положення пункту 2 частини першої статті 49 і другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV визнано такими, що не відповідають Конституції України та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, у зв`язку з прийняттям зазначеного вище рішення Конституційного Суду України, відпали визначені законом України підстави для припинення пенсії громадянам України, які виїхали за кордон на постійне місце проживання до країн, з якими Україна не має відповідних міжнародних договорів, як після набрання чинності цим рішенням так і до цього часу. Однак правом на поновлення виплати пенсії такі громадяни можуть скористатися лише з дати набрання чинності цим рішенням.

Отже, з 07 жовтня 2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права позивача на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV. І з цього часу орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Відповідно до ч.2 ст.49 Закону №1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Як встановлено з матеріалів справи, незважаючи на звернення позивача у серпні та у жовтні 2020 року до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявами про відновлення виплати пенсії за період з 07.10.2009 р. по 21.07.2011 р. включно, відповідач, в порушення ч.2 ст.49 Закону №1058-IV, протягом 10 днів після з`ясування обставин, таких дій не вчинив.

Слід зазначити, що позивач у позовній заяві просить визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо відмови у відновленні виплати з 07.10.2009 р. по 21.07.2011 р. призначеної раніше пенсії.

Проте, бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це завжди пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

Листом від 26.10.2020 р. №20954-21430/Л-03/8-0400/20 позивачу повідомлено про відсутність підстав для відновленні виплати з 07.10.2009 р. по 21.07.2011 р. призначеної раніше пенсії, оскільки наявного міжнародного договору, який би регулював пенсійне забезпечення громадян України, які проживають на території Ізраїлю не існує, особи, які постійно проживають за межами України, вважаються «працюючими», тому підстав для поновлення виплати пенсії «непрацюючому пенсіонеру» з 07.10.2009 року по 21.07.2011 року немає.

Отже, фактично наведеним вище листом відповідач відмовив позивачу поновлювати виплату пенсії за спірний період, тобто ним було вчинено дії, які полягали у такій відмові.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не згоден саме з діями відповідача щодо відмови у відновленні виплати з 07.10.2009 р. по 21.07.2011 р. призначеної раніше пенсії.

Таким чином, належним способом захисту порушених прав позивача в цій частині позовних вимог суд вважає визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо відмови у відновленні виплати призначеної раніше пенсії позивача за період з 07.10.2009 р. по 21.07.2011 р.

Щодо обраного позивачем способу захисту порушених прав шляхом зобов`язання ГУ ПФУ в Дніпропетровській області відновити з 07.10.2009 р. по 21.07.2011 р. виплату призначеної (нарахованої) у вересні 1996 року пенсії, перерахувавши її розмір з нарахуванням усіх доплат і підвищень до пенсії, а також нарахувати з 25.08.2020 р. (день подачі заяви про відновлення виплати пенсії) по день дійсного відновлення виплати пенсії, компенсацію втрати частини доходу, суд зазначає наступне.

У рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Позивач, заявляючи вимоги про зобов`язання ГУ ПФУ в Дніпропетровській області відновити з 07.10.2009 р. по 21.07.2011 р. виплату призначеної (нарахованої) у вересні 1996 року пенсії, перерахувавши її розмір відповідно до вимог статті 43 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", фактично просить суд втрутитися у дискреційні повноваження відповідача, оскільки відповідач не вжив усіх передбачених законодавством заходів з метою повного та всебічного розгляду відповідних заяв позивача, отже на цей час не було виконано всі умови, визначені законом для прийняття відповідного рішення, а тому підстави для задоволення цих позовних вимог відсутні.

Проте, враховуючи визнання у судовому порядку протиправними дій ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо відмови у відновленні виплати призначеної раніше пенсії позивача за період з 07.10.2009 р. по 21.07.2011 р., з метою повного та всебічного захисту порушених прав позивача, виникає необхідність зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області повторно розглянути заяви ОСОБА_1 про відновлення виплати пенсії за період з 07.10.2009 р. по 21.07.2011 р. включно, які були ним подані у серпні та жовтні 2020 року, з урахуванням висновків суду, та прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства України.

Окрім того, ключовим правовим питанням у справі, щодо якого фактично виник спір, є право позивача на відновлення з 07.10.2009 р. по 21.07.2011 р. виплати призначеної раніше пенсії.

Відповідно, питання щодо нарахування усіх доплат і підвищень до пенсії, на які позивач має право, та нарахування компенсації втрати частини доходу, в зв`язку з відмовою відновлення виплати пенсії за період з 07.10.2009 р. по 21.07.2011 р., є похідними і повинні вирішуватись після вирішення питання про наявність відповідного права на відновлення виплати пенсії.

Суд зауважує, що відповідач у листі від 26.10.2020 року відмовив позивачу у відновленні виплати пенсії за період з 07.10.2009 р. по 21.07.2011 р., проте питання щодо нарахування доплат і підвищень до пенсії, на які посилається позивач у позовній заяві, а саме: доплат до пенсії за понаднормовий стаж, згідно з нормою другого речення частини 1 статті 28 та абзацу 2 частини 3 статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"; підвищення до пенсії, як «дитині війни», на підставі частини 1 статті 6 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", згідно норми статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", а також питання щодо нарахування компенсації втрати частини доходу, відповідачем не вирішувалось.

Відтак, спору щодо нарахування доплат і підвищень до пенсії, на які позивач має право, та щодо нарахування компенсації втрати частини доходу, на час звернення позивача до суду у цій справі не існувало. Існування такого спору на момент розгляду справи по суті позивачем також не доведено.

Окрім того, відповідач ще не ухвалював рішення щодо відновлення виплати пенсії позивача за період з 07.10.2009 р. по 21.07.2011 р., а тому відсутні підстави вважати, що права позивача у зазначеній частині при здійсненні такого відновлення будуть порушені.

Оскільки судовому захисту підлягають лише порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити, як передчасних.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.09.2020 у справі №560/2120/20.

Суд вважає за необхідне зазначити, що доводи відповідача викладені у листі від 26.10.2020 року про те, що на підставі рішення КСУ від 07.10.2009 року позивачу поновлено виплату пенсії з 07.10.2009 року не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи. При цьому, відповідач у відзивах не заперечує той факт, що за спірний період пенсія позивачу не виплачена, а у відновленні виплати пенсії за заявами позивача було відмовлено.

Щодо доводів відповідача про порушення позивачем строку звернення до суду з цим позовом, суд зазначає наступне.

Відповідно до правової позиції Верхового Суду, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18, зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачці після 07 жовтня 2009 року свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права позивачки на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі Рішення Конституційного Суду від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009.

Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.

Спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме стаття 46 Закону № 1058-IV, визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Аналіз зазначених положень статті 46 Закону № 1058-IV свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.

Наведені висновки також були викладені у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 26.05.2021 року у цій справі.

Отже, на цей час не існує жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії позивача у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку він не отримував з вини держави в особі її компетентних органів, тому доводи відповідача щодо порушення строку звернення позивача до суду з цим позовом та необхідність залишити позовну заяву без розгляду є безпідставними, а тому відхиляються судом.

Також суд не вбачає підстав для закриття провадження у справі на підставі ст.238 КАС України, як про це просить відповідач у заяві про закриття провадження у справі та у відзивах на позов, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі:

1) якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства;

2) якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом;

3) якщо сторони досягли примирення;

4) якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав;

5) у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою фізичної особи або припинення юридичної особи, за винятком суб`єкта владних повноважень, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва;

6) щодо оскарження нормативно-правових актів суб`єктів владних повноважень чи окремих їх положень, якщо оскаржуваний нормативно-правовий акт або відповідні його положення визнано протиправними і нечинними рішенням суду, яке набрало законної сили;

7) щодо оскарження індивідуальних актів та дій суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані акти та дії суб`єкта владних повноважень було змінено або скасовано рішенням суду, яке набрало законної сили;

8) щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

Судом під час розгляду справи не встановлено жодної з обставин, визначених ст.238 КАС України, які можуть бути підставою для закриття провадження у цій справі.

При цьому, така підстава як запобігання зловживання Лаберовим М.С. процесуальними правами у майбутньому, на яку посилається відповідач, не відповідає нормам чинного законодавства та основним принципам судочинства та не може бути підставою для закриття провадження у цій справі, а тому наведені доводи відповідача суд відхиляє.

Отже, заява позивача про закриття провадження у справі є необґрунтованою, безпідставною та також, що не підлягає задоволенню.

Також суд не погоджується з доводами відповідача про те, що аналогічний спір між тими самими сторонами, з тим самим предметом спору та на тих самих підставах, вже вирішувався судом раніше, оскільки звернення до суду з цим позовом було викликано діями відповідача, які мали місце у 2020 році. Відмова відповідача викладена у листі від 26.10.2020 року, який на момент розгляду попередніх спорів в суді між позивачем та управліннями Пенсійного фонду України не існував, отже підстави для звернення до суду з цим позовом змінились, як і частина позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача та не вбачає підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у цій справі.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст. 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ч.1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно з ч. 2 ст.73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем по справі, як суб`єктом владних повноважень, дії якого оскаржуються, не доведено правомірність своїх дій щодо відмови у відновленні виплати з 07.10.2009 р. по 21.07.2011 р. призначеної раніше позивачу пенсії.

В свою чергу позивач не довів в повній мірі ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги щодо існування спору про нарахування усіх доплат і підвищень до пенсії і компенсації втрати частини доходу.

За наведених обставин суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовної заяви.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовну заяву задоволено частково, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають частковому стягненню на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме 1/2 від 840,80 грн. = 420,40 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 77, 78, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса постійного місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, Дніпропетровська область, м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, буд.26, ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у відновленні ОСОБА_1 виплати призначеної раніше пенсії за період з 07.10.2009 р. по 21.07.2011 р.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяви ОСОБА_1 про відновлення виплати пенсії за період з 07.10.2009 р. по 21.07.2011 р. включно, які були ним подані Головному управлінню Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у серпні та жовтні 2020 року, з урахуванням висновків суду, та прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства України.

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 05.08.2021 р.

Суддя О.М. Неклеса