Справа № 280/4644/21
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2021-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

05 серпня 2021 року Справа № 280/4644/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 )

до Держави Україна в особі: ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ ДЕРЖАВНОЇ КАЗНАЧЕЙСЬКОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ У ЗАПОРІЗЬКІЙ ОБЛАСТІ (Україна, 69107, Запорізька обл., місто Запоріжжя, ПРОСПЕКТ СОБОРНИЙ, будинок 168, )

третя особа, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору: УПРАВЛІННЯ СОЦІАЛЬНОГО ЗАХИСТУ НАСЕЛЕННЯ ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ ПО КОМУНАРСЬКОМУ РАЙОНУ (Україна, 69104, Запорізька обл., місто Запоріжжя, ВУЛИЦЯ ЧУМАЧЕНКА, будинок 32, )

про відшкодування шкоди, завданої прийняттям закону, визнаного неконституційним,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Держави Україна в особі: ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ ДЕРЖАВНОЇ КАЗНАЧЕЙСЬКОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ У ЗАПОРІЗЬКІЙ ОБЛАСТІ (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору: УПРАВЛІННЯ СОЦІАЛЬНОГО ЗАХИСТУ НАСЕЛЕННЯ ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ ПО КОМУНАРСЬКОМУ РАЙОНУ, в якому позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , шляхом безспірного списання з відповідного казначейського рахунку 23219 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої прийняттям закону, визнаного неконституційним.

Ухвалою суду від 14 червня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі, без виклику сторін.

Ухвалою суду від 02 серпня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області про призначення розгляду справи №280/4644/21 з викликом сторін у порядку загального позовного провадження.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач відповідно до пункту 19 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-XII є учасником бойових дій, а з 12 липня 2018 року відповідно до пункту 11 статті 7 вказаного Закону є особою з інвалідністю 3 групи внаслідок війни, та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. Зазначає, що 27 лютого 2020 року рішенням Конституційного Суду України у справі за поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України окремих положень пункту 26 розділу «Прикінцеві та Перехідні положення» Бюджетного кодексу України, окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та Перехідні положення» Бюджетного Кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявності фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Вказане рішення Конституційного Суду України набрало чинності з дня опублікування 27 лютого 2020 року. Згідно з частиною другою статті 152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Згідно з частиною третьою статті 152 Конституції України, матеріальна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Вказує на те, що за 2016-2019 роки позивачу фактично було виплачено суму коштів в розмірі 6335,00 грн. Тому у вказаний період йому як учаснику бойових дій не доплачено 23219,00 грн. Таким чином, вважає, що діями держави у вигляді прийняття такого закону та його подальшої реалізації органами соціального захисту порушено право власності позивача на отримання виплат у повному розмірі, гарантоване Основним Законом. Тому, посилаючись на положення статей 41, 152 Конституції України, статей 22, 321, частини першої статті 1175 Цивільного кодексу України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважає, що таким чином його було позбавлено належних йому коштів в розмірі 23614,00 грн., і їх невиплата призвела до заподіяння йому збитків, а тому має бути здійснена компенсація за рахунок коштів Державного бюджету України. На підставі викладеного, просить задовольнити даний позов.

Від третьої особи 06 липня 2021 року надійшли пояснення (вх.№37863), в яких зазначає, що управління безпосередньо здійснює виплату допомоги (а не встановлює розміри і виділяє цільові кошти) та здійснює цю виплату тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом. Жодним законодавчим актом не передбачена можливість збільшення розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня, яким є управління, на свій розсуд розміру соціальних допомог. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач позовні вимоги не визнав, 16 липня 2021 року надав до суду відзив на адміністративний позов (вх.№40108), в якому зазначає, що до повноважень Головного управління не належить відшкодування шкоди, завданої прийняттям закону, визнаного неконституційним, оскільки у територіальних органах Державної казначейської служби України рахунки щодо відшкодування вищевказаної шкоди не відкриваються і відповідно видатки на ці цілі не передбачено. Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Враховуючи вищезазначене, твердження позивача, що у зв`язку з визнанням неконституційними окремих положень Пункту 26, він недоотримав разову грошову допомогу до 05 травня за 2016 - 2019 роки у загальному розмірі 29554,00 грн. та у зв`язку з чим, поніс збитки у розмірі 23219,00 грн. є безпідставним та необґрунтованим. Оскільки дія рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 №3-р/2020 по справі 1-247/2018(3393/18) не поширюється на юридичні факти, що виникли до прийняття такого рішення, то надані позивачем розрахунки відшкодування шкоди за період з 2016 року по 2019 року не може взагалі братись до уваги. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до пункту 19 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-XII є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 18.05.2015, а з 12 липня 2018 року відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-XII є особою з інвалідністю 3 групи внаслідок війни, що підтверджується посвідченням інваліда війни серії НОМЕР_3 .

Довідкою Управління соціального захисту населення ЗМР по Комунарському району №05-2286 від 21.07.2020 підтверджується, що ОСОБА_1 з 10 червня 2015 року перебуває на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги як учасник бойових дій, з 12 липня 2018 року як особа з інвалідністю 3 групи внаслідок війни.

27 лютого 2020 року рішенням Конституційного Суду України №3-р/2020 у справі №1-247/2018/3393/18 за поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України окремих положень пункту 26 розділу «Прикінцеві та Перехідні положення» Бюджетного кодексу України, окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та Перехідні положення» Бюджетного Кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12,13,14,15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявності фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Позивач, вважаючи, що протягом 2016-2019 років йому виплачена разова грошова допомоги у неповному розмірі, відповідно до положень закону, які визнано неконституційними, звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Положеннями частини першої статті 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку (частина третя статті 152 Конституції України).

Згідно із статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

З урахуванням наведених правових норм апеляційний суд зазначає про відсутність можливості застосування зворотної дії у часі щодо рішень Конституційного Суду України.

При цьому апеляційний суд наголошує, що частина третя статті 152 Конституції України передбачає відповідне право особи, однак не містить норм щодо його реалізації, та містить бланкетну норму, яка відсилає до закону, яким має бути визначено порядок відшкодування такої шкоди.

Разом із тим, відповідний закон, який би унормовував порядок відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, яка завдана фізичній або юридичній особі актами і діями, що визнані неконституційними, на цей час не прийнятий.

Поряд із цим, схожа за змістом із частиною третьою статті 152 Конституції України правова норма міститься у статті 1175 Цивільного кодексу України, відповідно до якої, шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Однак, вказана норма права не поширюється на спірні правовідносини, оскільки вона врегульовує відшкодування шкоди, завданої нормативно-правовим актом, що був визнаний незаконним і скасований, а не законом, що визнаним неконституційним.

Стаття 1166 Цивільного кодексу України містить загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.

Так, відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із частинами першою - третьою статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

З огляду на викладене апеляційний суд зауважує, що приписами Цивільного кодексу України встановлено, що особа вправі вимагати відшкодування шкоди у вигляді доходів, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Разом із тим, на переконання суду, що наведені приписи не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки на момент проведення Управлінням соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району ОСОБА_1 допомоги до 5 травні у 2016-2019 роках цей відповідач діяв відповідно до чинних на той час правових норм.

Відтак, такі дії Управлінням соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району не можна визнати неправомірними, що є обов`язковою умовою для застосування наведених приписів Цивільного кодексу України, а отже підстав стверджувати про порушення відповідного цивільного права позивача діями цього органу немає.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №215 від 15 квітня 2015 року, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відтак, Державна казначейська служба є суб`єктом владних повноважень та здійснює публічно-владні управлінські функції у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до підпункту 3 пункту 4 вказаного Положення Державна казначейська служба відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Таким чином, при виконанні своїх повноважень Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області як територіальний орган Державної казначейської служби не здійснювало будь-яких протиправних дій щодо позивача та не порушувала його прав та охоронюваних законом інтересів.

Щодо доводів позивача про те, що внаслідок застосування акта, який визнаний неконституційним, він недоотримав кошти на які мав законні сподівання, і які б міг отримати за інших звичайних умов, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною другою статті 6 Кодексу КАС передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 30 вересня 2014 року у справі «Петро Якович Петльований проти України» зазначено, що стаття 1 Протоколу №1 захищає «майно», яке може бути або «існуючою річчю», або активами, включаючи вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він або вона має щонайменш «законне сподівання» успішного здійснення майнових прав. Коли майновий інтерес покладено в основу вимог, особа, якій він належить, може розглядатись як така, що має «законне сподівання», якщо є достатні підстави для цього інтересу в національному законодавстві, наприклад, коли є усталені прецеденти національних судів, що підтверджують його наявність.

Можна сказати, що незаконне сподівання виникає, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника потім відхилюються національними судами .

При цьому суд наголошує, що у позивача на момент проведення йому Департаментом виплат допомоги до 5 травня у 2016-2019 роках не було законних сподівань на отримання такої допомоги у більшому розмірі, оскільки на той час діяли правові приписи пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу та відповідних постанов Уряду, що встановлювали спірні виплати у розмірі, який було йому виплачено.

Таким чином, правові підстави для покладення на Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області як територіального органу Державної казначейської служби України обов`язку по відшкодуванню ОСОБА_1 шкоди, заподіяної прийняттям акта, який згодом визнаний неконституційним, на час вирішення спору відсутні.

У пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (Заява №4909/04) від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29).

У Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Згідно частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, питання щодо розподілу судових витрат в порядку статті 139 КАС України не вирішувалось.

Керуючись статтями 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) до Держави Україна в особі: ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ ДЕРЖАВНОЇ КАЗНАЧЕЙСЬКОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ У ЗАПОРІЗЬКІЙ ОБЛАСТІ (Україна, 69107, Запорізька обл., місто Запоріжжя, ПРОСПЕКТ СОБОРНИЙ, будинок 168, ), третя особа, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору: УПРАВЛІННЯ СОЦІАЛЬНОГО ЗАХИСТУ НАСЕЛЕННЯ ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ ПО КОМУНАРСЬКОМУ РАЙОНУ (Україна, 69104, Запорізька обл., місто Запоріжжя, ВУЛИЦЯ ЧУМАЧЕНКА, будинок 32, ) про відшкодування шкоди, завданої прийняттям закону, визнаного неконституційним, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 05 серпня 2021 року.

Суддя Д.В. Татаринов