Справа № 140/2709/21
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2021-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 року ЛуцькСправа № 140/2709/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Денисюка Р.С.,

при секретарі судового засідання Матящук Л.Р.,

за участю представника позивача Лавренчука О.В.,

представників відповідачів Поляк М.І., Перейми О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ковельської районної державної адміністрації Волинської області, Управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася з позовом до Управління соціального захисту населення Любомльської районної державної адміністрації Волинської області про скасування наказу начальника управління праці та соціального захисту населення Любомльської районної державної адміністрації Волинської області №18-ос від 08.02.2021 про звільнення ОСОБА_2 з посади начальника відділу персоніфікованого обліку пільг управління праці та соціального захисту населення Любомльської районної державної адміністрації Волинської області; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; поновлення позивача на посаді начальника відділу персоніфікованого обліку пільг управління праці та соціального захисту населення Любомльської районної державної адміністрації Волинської області; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 08.02.2021 по момент винесення рішення суду без врахування обов`язкових до сплати платежів; стягнення моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що позивач займала посаду начальника відділу персоніфікованого обліку пільг управління праці та соціального захисту населення Любомльської районної державної адміністрації та 08.02.2021 була звільнена із займаної посади відповідно до п.1 частини першої статті 87 Закону України Про державну службу.

Позивач вважає наказ про своє звільнення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки при його винесенні відповідачами було порушено процедуру звільнення. Зокрема вказує на те, що при звільненні, всупереч ст. 42 Кодексу законів про працю України, вона не була переведена на іншу посаду, яка відповідає її кваліфікації, в порушення вимог ст.ст. 40, 49-2 КЗпП України їй не запропонували вакантні посади у цьому органі. Крім того, звертає увагу на ту обставину, що в наказі про звільнення немає посилання на норми КзПП України, як підставу для звільнення, а лише зазначено Закон України «Про державну службу». Позивач стверджує, що незаконним звільненням їй заподіяно моральну шкоду, яку просить стягнути з відповідачів. З цих підстав просить позов задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 22.03.2021 прийнято дану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, та призначено у справі підготовче засідання на 12:00 год. 14.04.2021. Пізніше розгляд справи відкладався у зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, часі місце судового розгляду та за клопотанням представника позивача.11.05.2021 продовжено строк підготовчого провадження.

27.05.2021 ухвалою суду в даній справі здійснено заміну первісного відповідача Управління соціального захисту населення Любомльської районної державної адміністрації Волинської області на його правонаступника - Ковельську районну державну адміністрацію Волинської області (далі відповідач 1, Ковельська РДА).

Ухвалою суду від 24.06.2021 залучено до участі у справі другого відповідача Управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації (далі відповідач 2, Управління соцзахисту Ковельської РДА).

09.07.2021 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду на 10:30 год. 22.07.2021. За клопотанням представника позивача розгляд справи відкладався, а також оголошувались перерва.

У відзиві на позов відповідач 1 ( т.1, а.с 138-141) позовних вимог не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Вказує на те, що повноцінне правонаступництво щодо Любомльської РДА, Ковельська РДА набула 02.04.2021, згідно з розпорядженням голови Волинської облдержадміністрації № 161 «Про затвердження передавальних актів», а відтак не була суб`єктом призначення та звільнення позивача.

Посилаючись на норми ст.ст. 83, 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції Закону на момент винесення оспорюваного наказу) вважає, що звільнення позивача було здійснено у відповідності до норм чинного законодавства та процедуру звільнення було дотримано. Звертає увагу на те, що у даному випадку при звільненні ОСОБА_1 повинні були застосовуватись норми спеціального Закону, яким було врегульовано порядок вивільнення працівників при скороченні штату, а не норми статей 40, 42, 49-2 КЗпП України. Враховуючи викладене просить в позові відмовити.

Відповідач 2 у письмовому відзиві на позов (т.1, а.с.145-146) зазначив, що правонаступником управління соціального захисту Любомльської РДА є безпосередньо Любомльська РДА. В свою чергу, правонаступником останньої є Ковельська райдержадміністрація. 11.06.2021 головою Ковельської РДА видано розпорядження № 122 «Про передачу прав, майна, матеріально-технічних цінностей, зобов`язань та документації» відповідного до якого управління соцзахисту Ковельської РДА забезпечує розгляд та вирішення питань, пов`язаних з діяльністю управлінь соціального захисту реорганізованих райдержадміністрацій, в тому числі представлення їх інтересів в суді.

Вказує на те, що звільнення позивача, враховуючи прийняте рішення про припинення юридичної особи публічного права Управління соціального захисту Любомльської РДА, відбулося у відповідності до норм ст. 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції закону на момент винесення оспорюваного наказу). З цих підстав просить в позові відмовити.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представники відповідачів позовні вимоги заперечили та в задоволенні позову просили відмовити.

Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши матеріали справи та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 наказом №39 від 06.12.2005 була призначена на посаду начальника відділу персоніфікованого обліку (т.1 а.с 14).

06.01.2021 позивач попереджена про наступне вивільнення за п.1. ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» та на виконання розпорядження КМ України від 16.12.2020 № 1635-р «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій», розпоряджень голови облдержадміністрації від 05.01.2021 № 1 «Про граничну чисельність працівників районних державних адміністрацій області», №2 «Про заходи щодо здійснення реорганізації Любомльської районної державної адміністрації, у зв`язку із скороченням відповідної посади яку вона займає ( т.1 а.с.201-202).

Начальником Управління соціального захисту населення Любомльської РДА 08.02.2021 видано наказ № 18-ос «Про звільнення ОСОБА_1 », яким позивача було звільнено із займаної посади з 08.02.2021 відповідно до п.1 ч.1ст.87 Закону України «Про державну службу» (т.1 а.с.15).

Надаючи правову оцінку оскаржуваному наказу, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83 Закону України Про державну службу (у редакції чинній на час прийняття оскаржуваного наказу про звільнення позивача) державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

За приписами частини 1 статті 87 Закону України Про державну службу підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

16.12.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження №1635-р «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій», пунктом 1 якого визначено, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 20 Закону України Про Кабінет Міністрів України і статті 7-1 Закону України Про місцеві державні адміністрації: здійснити реорганізацію районних державних адміністрацій районів, ліквідованих згідно з постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 р. № 807-IX Про утворення та ліквідацію районів, шляхом приєднання до районних державних адміністрацій, розташованих в адміністративних центрах районів, утворених зазначеною постановою, згідно з додатком 1.

Згідно додатка 1 даного розпорядження до Ковельської РДА приєднуються адміністрації ліквідованих районів, у тому числі Любомльської РДА.

Головою Волинської обласної державної адміністрації 05.01.2021 прийнято розпорядження № 1 «Про граничну чисельність працівників районних державних адміністрацій області» .

Пунктом 1 якого зобов`язано визначити рекомендаційну граничну чисельність працівників районних адміністрацій;

Підпунктами 1, 2 пункту 2 зобов`язано голів районних держадміністрацій, які реорганізовуються здійснити заходи: в одноденний термін щодо попередження працівників райдержадміністрації про наступне вивільнення та у місячний строк з дати попередження щодо звільнення працівників райдержадміністрації згідно з вимогами законодавства про державну службу. Рекомендаційна чисельність працівників Любомльської РДА з 01.01.2021 визначено в кількості 0 (ноль) працівників (т. 2 а.с.3).

05.01.2021 головою Любомльської РДА видано розпорядження № 2 «Про заходи щодо здійснення реорганізації Любомльської районної державної адміністрації», відповідно до якого визначено попередити працівників райдержадміністрації про наступне вивільнення у зв`язку з реорганізацією Любомльської РДА та скороченням чисельності працівників, згідно з додатком та здійснити заходи щодо попередження працівників про наступне вивільнення (т. 2 а.с.4).

Розпорядженням Голови Любомльської РДА №3 від 15.01.2021 «Про припинення структурних підрозділів зі статусом юридичних осіб публічного права Любомльської райдержадміністрації» припинено структурні підрозділи із статусом юридичних осіб публічного права Любомльської РДА шляхом приєднання до Любомльської РДА у тому числі управління соціального захисту населення Любомльської РДА (т.1 а.с. 116).

Пунктом 2 вказаного розпорядження визначено, що Любомльська РДА є правонаступником майна, всіх прав та обов`язків структурних підрозділів зазначених в п.1 даного розпорядження.

15.01.2021 головою Волинської ОДА прийнято розпорядження №7 «Про утворення комісій з реорганізації Шацької, Турійської, Любомльської, Ратнівської та Старовижівської районних державних адміністрацій» (т. 1 а.с.118).

Пунктом 4 розпорядження голови Волинської ОДА №161 від 02.04.2021 «Про затвердження передавальних актів», затверджено передавальні акти Любомльської РДА до правонаступника Ковельської РДА (т.1 а.с.117).

Як вже зазначалося вище, позивач про наступне вивільнення була попереджена 06.01.2021.

Відповідно до частини 2 статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами 2, 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України передбачено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Разом з тим, згідно з приписами частини 5 статті 40 КЗпП України (у редакції із змінами, внесеними згідно із Законом № 113-IX від 19.09.2019) особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Таким чином, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України (у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників), а також особливості застосування до них положень частини 2 статті 40 КЗпП України, частини другої і третьої статті 49-2 КЗпП України, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України Про державну службу цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Отже, законом, що регулює статус державного службовця, є Закон України Про державну службу.

Частинами 1, 2, 3 статті 5 Закону України Про державну службу встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Станом на момент прийняття оскаржуваного наказу питання звільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України Про державну службу були врегульовані саме цією статтею ( з врахуванням змін внесених Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи від 4 січня 2020 року № 440-IX).

Тобто вказаною статтею на момент прийняття оспорюваного наказу було встановлено спеціальний порядок звільнення державних службовців з підстав п.1 ч.1 ст.87 даного Закону.

При цьому, частиною 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» (з врахуванням змін внесених Законом № 440-IX від 14.01.2020) визначено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Станом на час виникнення спірних правовідносин дія норм законодавства про працю, а саме, частини 2 статті 40, частин 2, 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України не поширюється на державних службовців в силу приписів частини 5 статті 40 Кодексу законів про працю України та статей 3, 5 Закону України Про державну службу, оскільки станом на час звільнення позивача такі правовідносини були врегульовані статтею 22 Закону України Про державну службу, що передбачає не обов`язок, а право суб`єкта призначення за рішенням суб`єкта призначення у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу перевести державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, а частиною 3 статті 87 Закону України Про державну службу (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) право керівнику а не обов`язок пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

Як встановлено в судовому засіданні на момент звільнення позивача, у зв`язку із проведенням адміністративної реформи було припинено структурний підрозділ юридичну особу Управління соціального населення Любомльської РДА, шляхом її приєднання до Любомльської РДА, яка в свою чергу також припинялася шляхом приєднання до Ковельської РДА.

Гранична чисельність Любомльської РДА на момент винесення наказу про звільнення позивача була визначена в кількості 0 (нуль) осіб.

За змістом ст. 87 Закону, яким регламентувалося питання звільнення ОСОБА_1 керівник мав лише право, а не обов`язок пропонувати посаду в тому самому органі за наявності.

Із матеріалів справи вбачається, що на момент звільнення таких посад ні в Управлінні соціального захисту населення, ні в Любомльській РДА не було, а тому в силу вищевказаних обставин відповідач не міг запропонувати вакантну посаду позивачу.

При цьому суд наголошує, що керівнику надано право пропонувати посаду саме в тому органі, який реорганізовується, іншого обов`язку законодавством на нього не покладено.

Інші вимоги, визначені Законом України «Про державну службу», зокрема і статтею 87, при звільненні позивача відповідачами було дотримано. Всі необхідні записи про звільнення були внесені до трудової книжки позивача.

Враховуючи викладене, суд вважає, що в даному випадку наказ від 08.02.2021 № 18-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » винесено у відповідності до норм Закону України «Про державну службу» та є правовірним.

Що стосується посилань позивача на те, що в наказі про звільнення немає посилань на норми КЗпП України, а лише норми Закону України «Про державну службу», то вони до уваги судом не беруться з підстав, викладених вище, оскільки як вже зазначалося в даному випадку повинні застосовуватись спеціальні норми, а не норми трудового законодавства.

Також не можуть бути взяті до уваги судом твердження позивача про необхідність застосування ст.42 КзПП України щодо переважного права на залишенні на посаді, враховуючи те, що в реорганізованих органах (Управлінні соціального захисту населення Любомльської РДА та Любомльській РДА) посади були скорочені повністю.

Прийняття в подальшому працівників управління соціального захисту Любомльської РДА на роботу в управління соціального захисту Ковельської РДА здійснювалося безпосередньо останнім, за поданими ними заявами, в межах затверджених нових штатів Ковельською РДА. При цьому суд зазначає, що управління соціального захисту населення Ковельської РДА є самостійною юридичною особою, яка не є правонаступником Любомльської РДА.

Крім того, суд вважає, що прийняття Управлінням соціального захисту населення Ковельської РДА на роботу працівників не впливає на законність звільнення з посади позивача.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, відповідачами належними та допустимими доказами доведено правомірність прийняття наказу №18-ос від 08.02.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 », при цьому, відповідачі діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, а тому позовні вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, в зв`язку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Крім того, суд також враховує позицію ЄСПЛ, сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Керуючись ст.ст.241, 242, 243 ч.3, 245, 246, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Ковельської районної державної адміністрації Волинської області, Управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя Р.С. Денисюк

Повний текст рішення суду складено 06.08.2021