Справа № 140/4756/21
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2021-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2021 року ЛуцькСправа № 140/4756/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Луцького міського відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з позовом до Луцького міського відділу Управління Державної міграційної служби у Волинській області (далі відповідач, Луцький МВ УДМС) про визнання протиправним та скасування рішення від 28.04.2021 №7794 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну та зобов`язання прийняти рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну згідно з його заявою від 06.11.2020.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.07.2018 позивач уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 . З метою возз`єднання сім`ї 29.10.2018 позивач прибув на Україну, де проживає по даний час. 12.12.2018, 16.09.2019 та 19.08.2020 позивачу були видані посвідки на тимчасове проживання на території України та після спливу двох років перебування у шлюбі з громадянкою України позивач звернувся до Луцького МВ УДМС із заявою про отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Рішенням Луцького МВ УДМС від 28.04.2021 №7794 позивачу відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Позивач не погоджується з прийнятим рішенням відповідача та зазначає, що підпадає під вимоги пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», згідно з яким дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України. При цьому в оскаржуваному рішенні не наведені закони України, якими передбачені інші випадки, що стали підставою для відмови позивачу в наданні дозволу на імміграцію.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 11.05.2021 відкрито спрощене позовне провадження та вирішено розгляд справи проводити без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) сторін (а.с.118).

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву заперечила проти позовних вимог ОСОБА_1 , мотивуючи тим, що позивач немає сімейних відносин з громадянкою ОСОБА_2 , був притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства і ним не виконані зобов`язання щодо сплати штрафу.

Вважає рішення Луцького МВ УДМС таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, при цьому вказує, що вимоги позивача про зобов`язання прийняти рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію не можуть бути задоволені з огляду на дискреційність повноважень відповідача, як суб`єкта владних повноважень.

З наведених підстав просить суд відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю (а.с.124-127).

Представник позивача у відповіді на відзив не погодився з аргументами відповідача з тих підстав, що норми Сімейного кодексу України та Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» не передбачаються випадків, за яких дозвіл на імміграцію не видається. Крім того, вказує на виконання позивачем зобов`язань по сплаті штрафу та проживання позивача за адресою дружини. За наявності в позивача права на імміграцію відповідно до п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію», з огляду на подання ним усіх необхідних документів, передбачених законом, та зважаючи на відсутність законодавчо визначених підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію, відповідач згідно з ч.2 ст.19 Конституції України зобов`язаний був прийняти єдине законне і правомірне рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію, а тому вважає, що задоволення вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію не матиме наслідком втручання в дискреційні повноваження відповідача (а.с.178-181).

Інших заяв по суті справи не надходило.

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позов підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Суд встановив, що 29.07.2018 між громадянином Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 та громадянкою України ОСОБА_2 укладено шлюб (шлюбний договір № 711, зареєстрований у реєстрі актів цивільного стану під номером 2873 від 29.07.2018 року відділом реєстрації актів цивільного стану м. Каїр, Арабської Республіки Єгипет) (а.с.14-19).

Згідно з відміткою в паспорті 29.10.2018 позивач прибув на територію України за візою, у якій метою поїздки зазначено D 14, що в силу Вимог до організації роботи з оформлення віз для в`їзду в Україну і транзитного проїзду через її територію, затверджених спільним наказом Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України від 30.10.2017 №469/897/605, при оформленні довгострокової візи означає возз`єднання сім`ї з громадянином України (на підставі шлюбу) (а.с.10, 139 зворот).

12.12.2018 позивач отримав посвідку на тимчасове проживання на території України з терміном дії до 07.11.2019, 16.09.2019 - з терміном дії до 16.09.2020, 19.08.2020 - з терміном дії до 18.08.2021 (а.с.20-22).

06.11.2020 громадянин Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 звернувся до Луцького МВ УДМС із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 понад 2 роки (а.с.135-136).

Рішенням Луцького МВ УДМС від 28.04.2021 №7794 відмовлено позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію» (а.с.175).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Аналогічна норма міститься в частині першій статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання (частина перша статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Приписами статті 9 Закону України «Про імміграцію» встановлено, що заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто. Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Зі змісту наведених норм слідує, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з відповідним переліком документів.

Як визнається відповідачем у відзиві та підтверджується матеріалами справи, позивач, звернувшись із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну, подав усі необхідні документи, передбачені статтею 9 Закону України «Про імміграцію».

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначає Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983).

Відповідно до підпункту 3 пункту 2 Порядку №1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС або територіальний орган), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Згідно з пунктом 12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, інформацію, зазначену ними у заяві про надання дозволу на імміграцію, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

проводять перевірку законності перебування в Україні іммігранта з використанням інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система «Аркан»), або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби;

проводять перевірку даних іммігранта за банками даних Інтерполу з метою отримання інформації, яка є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію»;

надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Положеннями пункту 14 Порядку №1983 визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Відповідно до пункту 16 Порядку №1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

При цьому, підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені статтею 10 Закону України «Про імміграцію». Так, дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Отже, вказаною нормою права визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну і вказаний перелік не підлягає розширеному тлумаченню.

Суд встановив, що відповідач прийняв рішення від 28.04.2021 №7794 на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», тобто, «в інших випадках, передбачених законами України».

Підставою для прийняття оскаржуваного рішення слугував висновок Луцького МВ УДМС від 28.04.2021 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_3 , у якому зазначено, що позивач немає сімейних відносин з громадянкою ОСОБА_2 , був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства) і ним не виконані зобов`язання щодо сплати штрафу (а.с.173-174).

Суд зазначає, що правомірною відмова у наданні дозволу на імміграцію з підстав, передбачених пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», може бути визнана лише за умови, якщо іншими законами України (іншим Законом України) визначено випадки, за наявності яких орган міграційної служби може відмовити особі у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Проте, у спірному рішенні не зазначено, який «інший випадок, передбачений законами України» став підставою для висновку про необхідність відмови у задоволенні заяви позивача, відсутнє посилання на будь-яку норму іншого закону, яка передбачає такий випадок та не вказано суть порушення, яке стало причиною відмови.

Суд враховує, що факт укладення шлюбу між громадянкою України та позивачем, який на законних підставах постійно проживає в Україні, а також та обставина, що позивач перебуває у шлюбі з громадянкою України понад два роки, учасниками справи не оспорюється, а тому позивач має право на отримання дозволу на імміграцію в Україну згідно з пунктом 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

При цьому суд відхиляє покликання відповідача на те, що позивач немає сімейних відносин з громадянкою ОСОБА_2 , оскільки доказів розірвання шлюбу між позивачем та зазначеною громадянкою України матеріали справи не містять.

Водночас суд враховує, що листом заступника начальника Луцького РУП ГУНП у Волинській області за №21815/50/04-21 від 03.06.2021 підтверджено факт проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.182)., що згідно з відміткою в паспорті громадянина України є зареєстрованим місцем проживання його дружини ОСОБА_2 (а.с.151-152).

Крім того, той факт, що позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства), не є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну. Разом тим виконання позивачем зобов`язань щодо сплати штрафу підтверджується Інформацією з Єдиного реєстру боржників та квитанцією від 22.10.2020 (а.с.41-42).

Аналізуючи висновок Луцького МВ УДМС від 28.04.2021 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_3 , слід дійти висновку про те, що відповідачем не наведено жодної підстави, передбаченої відповідною нормою іншого закону України, які б вказували на наявність обставин для прийняття рішення про відмову в наданні позивачу дозволу на імміграцію відповідно до пункту 6 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Також суд враховує, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність; відповідачем не надано суду вироку суду, яким позивача засуджено до позбавлення волі, та будь-яких доказів того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; відповідачем також не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Таким чином, відповідачем не надано суду доказів існування обставин, що передбачені статтею 10 Закону України «Про імміграцію», які б слугували підставою для відмови в наданні позивачу дозволу на імміграцію.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час розгляду справи відповідачем не доведено належними та допустимими доказами наявність передбачених законодавством підстав для прийняття рішення про відмову в наданні позивачу дозволу на імміграцію.

Враховуючи, що відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для відмови позивачу в наданні дозволу на імміграцію в Україну, тому суд дійшов висновку, що спірне рішення відповідача від 28.04.2021 №7794 слід визнати протиправним та скасувати.

Щодо вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 згідно з його заявою від 06.11.2020, то суд зазначає наступне.

Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, позивач, звернувшись 06.11.2020 до відповідача із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну, подав усі необхідні документи, передбачені статтею 9 Закону України «Про імміграцію».

При цьому рішення від 28.04.2021 №7794 про відмову в наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», з огляду на вищенаведені висновки суду, прийняте відповідачем з порушенням вимог чинного законодавства.

Інші підстави для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну відповідачем зазначені не були, а тому суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.

Крім того, суд зауважує, що відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає вказаній міжнародній нормі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі «ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: «50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».

В рішенні Конституційного Суду України від 30.01.2003 р. №3-рп/2003 зазначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Також судом враховується правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26.06.2018 по справі №809/1231/16 про те, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. У разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Суд вважає, що у даному випадку задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну згідно з його заявою від 06.11.2020 є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений, а тому приходить до висновку про задоволення такої вимоги.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю.

Згідно із частинами першою, третьою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір, сплачений згідно з квитанцією від 43646 від 07.05.2021 (а.с.9).

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про імміграцію», суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Луцького міського відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 28.04.2021 №7794 про відмову громадянину Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 в наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Зобов`язати Луцький міський відділ Управління Державної міграційної служби України у Волинській області прийняти рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Арабської Республіки Єгипет ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з його заявою від 06.11.2020.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Луцького міського відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області судові витрати в сумі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Луцький міський відділ Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (43026, Волинська обл., м.Луцьк, вул.Кравчука, 12)

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій