Справа № 420/11951/21
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2021-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
04 серпня 2021 року м. Одеса
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області в якому позивач просить:
- визнати протиправною та скасувати Вимогу про сплату боргу від 07 листопада 2018 року №Ф- 9210-51У щодо заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску на суму 15 819,54 гривень, що винесено Головним управлінням ДПС в Одеській області до ОСОБА_1 .
Ухвалою суду від 16.07.2021 року відмовлено в задоволенні заяви про поновлення строку звернення до суду. Адміністративний позов залишений без руху.
02.08.2021 року на виконання ухвали суду надійшла заява в якій зазначається наступне.
«…Щодо дати, коли позивач Громадянин України ОСОБА_1 дізнався про відкрите виконавче провадження ВП №59225823, що відкрито 07.06.2019 року державним виконавцем Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тріфоновим Олександром Юрійовичем повідомляємо наступне.
від 07 листопада 2018 року №Ф-9210-51У щодо заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску на суму 15 819,54 гривень.
В подальшому, за наданням правової допомоги у складанні позову було укладено Договір про надання правової допомоги від 07.07.2021 року з Адвокатом Дігуляром Василем Васильовичем, Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 2194 від 04.05.2012 р.
Таким чином, датою, коли Громадянин України ОСОБА_1 дізнався про наявність оскаржуваної Вимоги про сплату боргу від 07 листопада 2018 року №Ф-9210-51У щодо заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску на суму 15 819,54 гривень, є 17.06.2021 року.
Додатково, після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження ВП №59225823, встановлено наступне. В матеріалах виконавчого провадження ВП №59225823 відсутні докази надсилання поштою позивачу постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №59225823. Відтак, лише після розмови з державним виконавцем Тріфоновим Олександром Юрійовичем 17.06.2021 року позивач дізнався про існування Вимоги про сплату боргу від 07 листопада 2018 року №Ф-9210-51У…».
Предметом розгляду є
визнання протиправною та скасування Вимоги про сплату боргу від 07 листопада 2018 року №Ф- 9210-51У щодо заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску на суму 15 819,54 гривень.
Представник позивача в поданій заяві щодо дати коли позивач дізнався про відкрите виконавче провадження ВП №59225823, яке відкрито 07.06.2019 року державним виконавцем Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тріфоновим Олександром Юрійовичем повідомляє.
17.06.2021 року через систему електронного кабінету дізнався про наявність недоїмки у розмірі 37 788, 74 гривень.
Після чого, звернувся до виконавчої служби за місцем своєї реєстрації, а саме до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), де від виконавця дізнався про існування виконавчого провадження (відкрито 07.06.2019), Вимоги про сплату боргу від 07 листопада 2018 року № Ф-9210-51У щодо заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску на суму 15 819,54 гривень.
Крім того, представник вказує, що в матеріалах виконавчого провадження ВП № 52925823 відсутні докази надсилання поштою позивачу ухвали про відкриття виконавчого провадження.
Суддя вважає за необхідне зазначити, що позивачем не вказано поважних причин щодо строку звернення із вимогою про скасування Вимоги про сплату боргу від 07 листопада 2018 року № Ф-9210-51У, з 08.11.2018 року до 17.06.2021 р.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист визначеними законом способами.
Право на судовий захист в адміністративному судочинстві реалізується шляхом пред`явлення адміністративного позову, а розгляд адміністративних справ відбувається у позовному провадженні з дотриманням процедури, передбаченої КАС України як процесуального закону, що визначає порядок здійснення судочинства в адміністративних судах.
Поняття «адміністративний позов» - звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів або на виконання повноважень у публічно-правових відносинах.
Право на адміністративний позов, є складним явищем, що синтезує в собі матеріально - правовий та процесуальний аспект та відповідно має два невід`ємні складові елементи: право на пред`явлення позову та право на його задоволення.
При цьому, перший є проявом процесуальної сторони адміністративного позову, а другий - його матеріально - правової сторони.
Частина перша статті 122 чинної редакції КАС України закріплює, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частина друга статті 122 КАС України передбачає, що Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Вказані положення процесуального закону за допомогою методів аналізу й синтезу дозволяють сформулювати визначення поняття «строк звернення з адміністративним позовом до суду» як строк, в межах якого особа, яка вважає що її права, свободи та інтереси порушено, може звернутись за їх захистом з адміністративним позовом до суду.
Перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Як вбачається з матеріалів справи у період з 08.11.2018 року до 17.06.2021 р., активних дій задля захисту своїх прав не вчиняв.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України» зазначено: заявник не зміг довести, що він вчиняв будь-які кроки, щоб довідатись про стан провадження у його справі, отже його скарга є необґрунтованою, оскільки є невідповідною вимозі «розумного строку».
Крім того, слід зазначити, що неправомірна поведінка відповідача, спонукає суб`єкта приватного права звертатися за захистом своїх прав та не звільняє, останнього від обов`язку дотримуватися процесуальних строків.
Тобто, реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача.
З огляду на викладене, суддя дійшов висновку, що жодна з визначених підстав не містить обставин, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду.
З огляду на вищевикладене, суддя вважає за необхідне зазначити:
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
З огляду на вказане, суддя приходить до висновку, що позивачем не усунені недоліки (на які вказано, в ухвалі від 19.07.2021 р. та заяві від 27.07.2021 р.) щодо наведення поважних причин пропуску строку звернення до суду у встановленому законом порядку.
Крім того, суддя звертає увагу представника позивача на презумпцію знання законодавства (лат. Ignorantia juris non excusat - незнання закону не вибачається) - кожен вважається таким, що знає закони.
Правова основа презумпції знання законодавства - обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Цей обов`язок закріплений в частині 1 статті 68 Конституції України. Обов`язок додержання законів передбачає і обов`язок їх знання. Тому закони повинен знати кожний. З цього положення і випливає загальновідома формула: незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, яка і міститься в частині 2 статті 68 Конституції України.
Отже, юридична необізнаність і невірне трактування норм права, відсутність чіткого законодавчого врегулювання певних питань не є поважною причиною для пропуску строку на звернення до суду.
Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.
Зміст принципу правової визначеності розкрито у Рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010, так Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто, обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
На підставі аналізу сформульованих цим судом позицій правова визначеність та принцип верховенства права є взаємопов`язаними, оскільки правова визначеність спрямована на чіткість та передбачуваність правового статусу особи, дій органів державної влади, їх посадових та службових осіб, недопущення безпідставного порушення чи обмеження прав і свобод людини і громадянина.
Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням.
Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.
Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.
Отже, не заперечуючи наявності дискреційних повноважень у національних судів щодо вирішення питання про поновлення строку на звернення до суду, ЄСПЛ підкреслює, що останні повинні визначити, чи виправдовують підстави для подібного продовження строків втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує межі розсуду суду ні в тривалості, ні в підставах для визначеності подовжених строків (справа «Безруков проти Росії», п. 34).
Зі змісту положень КАС України вбачається, що у ньому не визначено граничні межі, у яких адміністративні суди можуть приймати рішення про поновлення строку звернення до суду. Не містить КАС України й конкретних підстав та критеріїв, за якими можливо оцінити поважність причин пропуску відповідного строку.
З цього приводу у ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої відступлення від принципу правової визначеності через відновлення строку звернення до суду виправдано лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справа «Салов проти України»), зокрема, з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи (справа «Сутяжник проти Росії», п. 38).
При оцінюванні поважності причин пропуску строку звернення до суду та прийнятті рішень про його поновлення ЄСПЛ, як правило, враховує:
1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки;
2) поведінку заявника;
3) поведінку державних органів;
4) перевантаження судової системи;
5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (справи «Бочан проти України», «Смірнова проти України», «Федіна проти України», «Матіка проти Румунії» та інші).
Водночас, навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.
Загалом, згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи «Волчлі проти Франції», «ТОВ «Фріда» проти України»).
Отже, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.
Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду, ЄСПЛ виходить із наступного:
1) поновлення пропущеного строку звернення до суду є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим;
2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин;
3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі;
4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку;
5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
З урахуванням викладеного, суд не приймає визначені позивачем підстави, у заяві як поважні причини пропуску строку звернення до суду.
Приписами ч. 2 ст. 123 КАС України встановлено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
При цьому, що статтею 129 Конституції України, як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Аналогічна норма міститься й у статті 2 КАС України.
Частиною 4 статті 169 КАСУ визначено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо: позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Таким чином, враховуючи те, що вимоги ухвали суду від 28.04.2021 р. та 18.05.2021 року залишились не виконаними, недоліки позовної заяви у встановлений строк не усунуті, наявні підстави для повернення позовної заяви позивачу.
Керуючись 2-9, 44, 45, 160, ч. 4 ст. 169, 248, 256, 295, 297 КАС України, суддя,
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги повернути позивачу.
Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили відповідно до вимог ст. 256 КАС України та може бути оскаржена у порядку та строки визначені статтею 295, 297 КАС України.

Пунктом 15.15 розділу VII «Перехідні положення» КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий суддя Потоцька Н.В.