Справа № 9901/280/21
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2021-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

04 серпня 2021 року

Київ

справа №9901/280/21

адміністративне провадження №П/9901/280/21

Cуддя Верховного Суду у Касаційному адміністративному суді Мацедонська В.Е.,

перевіривши позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, члена Вищої ради правосуддя - Матвійчука Віктора Володимировича про оскарження актів, дій чи бездіяльності,-

УСТАНОВИВ:

16 липня 2021 року до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як до суду першої інстанції через систему «Електронний Суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, члена Вищої ради правосуддя - Матвійчука Віктора Володимировича про оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя.

Ухвалою Верховного Суду від 20 липня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк у 10 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, протягом якого позивач має право надати/надіслати суду:

- уточнену позовну заяву із зазначенням єдиної поштової адреси, зазначенням позовних вимог з урахуванням статей 22, 266 КАС України та зазначенням, в чому саме полягає порушення його прав, свобод та законних інтересів з боку Вищої ради правосуддя та члена Вищої ради правосуддя - Матвійчука Віктора Володимировича , та яким чином порушення з боку суб`єктів владних повноважень впливають на права позивача;

- документ про сплату судового збору в розмірі 908,00 грн.

Вищезазначена ухвала від 20 липня 2021 року надіслана на електронну адресу, зазначену ОСОБА_1

21 липня 2021 року від позивача надійшло повідомлення про отримання вищезазначеної ухвали.

Згідно з довідкою від 22 липня 2021 року вищезазначена ухвала не може бути надіслана ОСОБА_1 за зазначеною ним в позові адресою, оскільки пересилання поштових відправлень, що адресовані одержувачам населених пунктів Автономної Республіки Крим, за поштовим індексом 99001 не здійснюється.

21 липня 2021 року від ОСОБА_1 на електронну пошту Верховного Суду надійшов документ на виконання вимог ухвали, у якому останній повідомляє, що при складенні позовної заяви ним використовувався шаблон Електронного Суду. А тому недоліки стосовно відсутності прохальної частини слід відносити співробітнику судової адміністрації, який готував вказаний шаблон.

Стосовно судового збору зазначено, що позивач є пенсіонером, а отже не є працездатною особою, а також є біженцем відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

30 липня 2021 року від позивача на електронну адресу суду надійшла виправлена позовна заява у порядку усунення недоліків позовної заяви відповідно до ухвали Верховного Суду від 20 липня 2021 року, до якої також долучено клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Дослідивши надані позивачем заяви та додані до них документи у порядку усунення недоліків позовної заяви, визначених в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, суд зазначає наступне.

Позивачем надано до суду нову редакцію позовної заяви, в якій він зазначив єдину поштову адресу, та указав прохальну частину, в якій просить:

- відновити порушені права позивача;

- визнати таким, що дії пана Матвійчук В.В. по внесенню в офіційні документи завідомо неправдивої інформації та інформації явно суперечить законодавству України протиправними;

- визнати дії членів Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя в частині халатного розгляду скарг громадян як грубе порушення своїх посадових повноважень;

- рішення Третьою дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 30 травня 2021 року скасувати.

Також, позивачем у порядку усунення недоліків позовної заяви заявлено клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Щодо клопотання про звільнення від сплати судового збору, слід зазначити наступне.

Позивач в обгрунтування заявленого клопотання зазначив, що відповідно до пункту 21 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати звільняються заявники - у справах за заявами про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поданих у зв`язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Оскільки позивач є корінним жителем Криму, то на його думку, він має бути звільненим від сплати судового збору.

Також зазначає, що є біженцем, відповідно до пункту 2 статті 16 Конвенції про статус біженців звільнений від сплати сплати судових витрат, посвідчення біженця на даний час на стадії виготовлення.

Крім того, він не є працездатною особою. Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір», суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою звільнити її від сплати судового збору, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік. В обгрунтування зазначає, що його дохід за останні три роки взагалі дорівнює нулю, він не має ніякого доходу і пенсію не отримує, на підтвердження надається довідка про відсутність пенсії з Пенсійного фонду України.

Щодо заявленого клопотання необхідно зазначити таке.

Перелік осіб, які звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях передбачений статтею 5 Закону України «Про судовий збір».

На обгрунтування наявності підстави для звільнення від сплати судового збору ОСОБА_1 посилається на пункт 21 статті 5 Закону України «Про судовий збір». Водночас, зазначений пункт не може бути застосований в даному випадку, оскільки як вбачається із предмету спору позовна заява не є заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поданих у зв`язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Також, скаржник зазначив, що він має офіційний статус біженця. Однак, жодних доказів цього не надано. Крім того, у силу пункту 14 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах у порядку, визначеному статтею 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Разом з тим, предмет даного позову не віднесений до категорії спорів, передбачених вищезазначеною статтею, для яких встановлено звільнення від сплати судового збору.

Згідно з частиною 1 статті 133 КАС України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Відповідно до положень статті 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням звільнити від сплати судового збору у справі за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік;

або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Частинами першою та другою статті 8 Закону України "Про судовий збір" від 8 липня 2011 року № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI) визначено вичерпний перелік умов, за наявності яких суд, враховуючи майновий стан сторони, своєю ухвалою може за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати.

Отже, законодавством передбачено право, а не обов`язок суду щодо звільнення сторони від сплати судового збору. Крім того законодавець ставить у залежність право суду звільнити від сплати судового збору саме враховуючи майновий стан сторони.

Оскільки, ОСОБА_1 не надано до суду касаційної інстанції будь-яких доказів на підтвердження його майнового стану, а лист Пенсійного Фонду України не є належним документом, який підтверджує майновий стан позивача, або на підставі якого можливо встановити реальний майновий стан та доходи позивача, відсутні підстави для звільнення від сплати судового збору ОСОБА_1 за подання вказаної позовної заяви.

Щодо заявлених позивачем вимог, необхідно зазначити.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що предметом позову позивач визначив рішення Вищої ради правосуддя від 30 червня 2021 року №143/3дп/15-21 щодо відмови у відкритті дисциплінарної справи за його скаргою щодо судді Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_3 , а також визнання протиправними дій щодо внесення завідомо неправдивої інформації в офіційні документи та інформації, яка явно суперечить законодавству, членом Вищої ради правосуддя Матвійчуком В. В. , визнання дій членів Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя в частині розгляду скарг громадян такими, які грубо порушують свої посадові повноваження.

З матеріалів позовного провадження вбачається, що ОСОБА_1 13 травня 2021 року було подано дисциплінарну скаргу щодо судді Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_3

31 травня 2021 року членом Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Матвійчуком Віктором Володимировичем складено висновок за результатами попередньої перевірки дисциплінарної скарги ОСОБА_1 стосовно судді Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_3 , відповідно до якого він пропонує Третій Дисциплінарній палаті Вищої ради правосуддя ухвалити рішення про відмову у відкритті дисциплінарної справи за скаргою ОСОБА_1 стосовно судді Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_3 .

30 червня 2021 року Третя Дисциплінарна палата Вищої ради правосуддя у складі головуючого - Швецової Л.А., членів Говорухи В.І. , Гречківського П.М. та залученого Члена Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Болотіна С.М., розглянувши висновки доповідача члена Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Матвійчука В.В., винесла ухвалу про відмову у відкритті дисциплінарного провадження за скаргою ОСОБА_1 стосовно судді Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_3 , оскільки скарга не містить відомостей про наявність ознак дисциплінарного проступку судді, а суть скарги зводиться до незгоди із судовим рішенням (пункт 4 частини 1 статті 45 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»).

Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, бездіяльності Кабінету Міністрів України визначено статтею 266 КАС України.

При цьому за змістом пункту 3 частини першої, частини другої статті 266 КАС України законодавчо установлено можливість перевірки Верховним Судом у складі колегії Касаційного адміністративного суду законності актів Вищої ради правосуддя.

За приписами частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої статті 107 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон України «Про судоустрій і статус суддів») право на звернення зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді, з повідомленням про вчинення дисциплінарного проступку суддею (дисциплінарною скаргою) має будь-яка особа. Громадяни здійснюють зазначене право особисто або через адвоката, юридичні особи - через адвоката, органи державної влади та органи місцевого самоврядування - через своїх керівників або представників.

Згідно зі статтею 108 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати ВРП у порядку, визначеному Законом України «Про Вищу раду правосуддя», з урахуванням вимог цього Закону.

Положеннями частини третьої статті 42 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII (далі - Закон України «Про Вищу раду правосуддя») визначено, що дисциплінарне провадження включає: попереднє вивчення матеріалів, що мають ознаки вчинення суддею дисциплінарного проступку, та прийняття рішення про відкриття дисциплінарної справи або відмову у її відкритті; розгляд дисциплінарної скарги та ухвалення рішення про притягнення або відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 43 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» член Дисциплінарної палати, визначений для попередньої перевірки відповідної дисциплінарної скарги (доповідач), зокрема, вивчає дисциплінарну скаргу і перевіряє її відповідність вимогам закону та за відсутності підстав для залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги - готує матеріали у строки, встановлені регламентом, з пропозицією про відкриття чи відмову у відкритті дисциплінарної справи.

Висновок доповідача разом із дисциплінарною скаргою та зібраними у процесі попередньої перевірки матеріалами передається на розгляд Дисциплінарної палати (частина друга статті 43 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»).

Підстави для відмови у відкритті дисциплінарної справи визначені статтею 45 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII, у частині другій якої вказано, що рішення про відмову у відкритті дисциплінарної справи ухвалюється Дисциплінарною палатою та оскарженню не підлягає.

А тому, враховуючи положення частини 2 статті 45 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», оскаржувана ухвала Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 30 червня 2021 року №143/3дп/15-21 щодо відмови у відкритті дисциплінарної справи за його скаргою щодо судді Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_3 не може бути самостійним предметом судового розгляду.

Відповідна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2021 року в справі № 9901/384/20.

Разом з тим, дії члена Вищої ради правосуддя Матвійчука В. В. щодо внесення в офіційні документи (висновок) завідомо неправдивої інформації та інформації, яка явно суперечить законодавству України, а також дії щодо халатного, на думку позивача, розгляду скарг громадян є невід`ємними діями щодо розгляду скарги та прийняття остаточного рішення.

Звертаючись з цим позовом до Вищої ради правосуддя позивач фактично не погоджується з рішенням Третьої дисциплінарної палати про відмову у відкритті дисциплінарної справи за його скаргою.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що положеннями Закону України «Про Вищу раду правосуддя», зокрема статтями 51 та 52, визначено, що оскарженню до ВРП підлягає рішення її дисциплінарного органу, прийняте за результатами розгляду скарги на дії судді по суті, при цьому право оскаржити рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі до ВРП має суддя, щодо якого ухвалено відповідне рішення, за наявності дозволу Дисциплінарної палати на таке оскарження.

У таких справах позивач хоч і наділений правом подати скаргу на дії судді (Закон України «Про судоустрій і статус суддів» не встановлює жодних обмежень стосовно суб`єкта звернення з дисциплінарною скаргою) та ініціювати в такий спосіб дисциплінарне провадження, але не є безпосереднім учасником правовідносин, які виникають у зв`язку з вирішенням питання про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Оцінювати дії судді під час виконання посадових обов`язків має право лише ВРП, рішення якої щодо притягнення чи відмови у притягненні судді до дисциплінарної відповідальності створюють юридичні наслідки для такого судді, а не для скаржника.

Подання дисциплінарної скарги не є і не може бути способом захисту скаржника в інших правовідносинах, факт притягнення чи непритягнення судді до дисциплінарної відповідальності не призводить до зміни обсягу прав і обов`язків скаржника в матеріальних чи процесуальних правовідносинах, учасником яких є скаржник. По суті роль скаржника в поданні дисциплінарної скарги до ВРП обмежується в інформуванні компетентного державного органу про неналежну поведінку судді, а орган ВРП самостійно вирішує питання про достатність підстав для відкриття дисциплінарної справи.

Отже, скаржники не мають права на оскарження таких рішень до суду. Оскарження скаржником рішення в дисциплінарній справі не вважається способом захисту його прав, свобод та інтересів.

Подібні висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі № 9901/500/18, від 15 листопада 2018 року у справі № 9901/751/18, від 29 серпня 2019 року у справі № 9901/73/19, від 05 листопада 2020 року у справі № 9901/147/20, від 13 травня 2021 року в справі № 9901/378/20.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні та конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Оскільки, як зазначено вище, скаржник не є безпосереднім учасником правовідносин, які виникають у зв`язку з вирішенням питання про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, попередня оцінка членом ВРП, а також оцінка дисциплінарним органом ВРП повідомленої в дисциплінарній скарзі інформації на предмет наявності або відсутності підстав для відкриття дисциплінарної справи щодо судді не породжує для скаржника жодних юридичних наслідків, відповідно оскарження цих дій та рішень не вважається способом захисту його прав, свобод та інтересів.

Таким чином, ураховуючи наведене, позов ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, члена Вищої ради правосуддя - Матвійчука Віктора Володимировича в частині оскарження ухвали про відмову у відкритті дисциплінарного провадження та визнання неправомірними дій членів Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя під час винесення ними оскаржуваного рішення, не підлягає розгляду судом в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Позовні вимоги, з підстав, наведених у цій ухвалі, не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду, про що зазначала Велика Палата Верховного Суду у постановах від 22 березня 2018 року в справі № П/9901/135/18 (провадження №11-70сап18), від 31 січня 2019 року в справі № 9901/56/19 (адміністративне провадження №П/9901/56/19), від 27 червня 2019 року в справі № 9901/920/18 (провадження №11 - 1455заі18).

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття провадження у справі за заявленим позовом, а тому у його відкритті слід відмовити на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України.

Відповідно до частини шостої статті 170 КАС України у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Оскільки розгляд цього спору з урахуванням його предмету і суб`єктного складу перебуває поза межами не лише юрисдикції адміністративних судів, а й не належить до юрисдикції жодного іншого суду, підстави для роз`яснення позивачеві, до суду якої юрисдикції належить його вирішення, відсутні.

Керуючись статтями 19, 22, 170, 241-243, 248, 256, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання позовної заяви у справі №9901/280/21.

Відмовити у відкритті провадження у справі № 9901/280/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, члена Вищої ради правосуддя - Матвійчука Віктора Володимировича про оскарження актів, дій чи бездіяльності.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом 15 днів з дня її постановлення до Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання на ухвалу Верховного Суду апеляційної скарги, якщо її не скасовано, вона набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В. Е. Мацедонська