Справа № 640/27031/20
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2021-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Строяновської О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Оболонського районного відділа Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 травня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

30 жовтня 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась у суд з позовом до Оболонського районного відділа Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач, Оболонський РВ ДВС у м. Києві) про визнання протиправними та скасування постанов про стягнення виконавчого збора від 16 квітня 2020 року та постанову про відкриття виконавчого провадження від 30 квітня 2020 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішення суду, на підставі якого видано виконавчий документ, визнано нечинним, а тому підстави для стягнення виконавчого збора за виконання такого рішення відсутні.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 травня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин у справі, порушення норм матеріального права та неправильне застосування судової практики, просить його скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що стягнення виконавчого збора без реального виконання рішення суду створює умови для подвійної сплати такого. Наголошує, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі пункта 2 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з таких підстав.

Судом установлено, що заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року у справі № 756/11022/15-ц стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» 88622,52 доларів США.

27 квітня 2016 року на виконання зазначеного рішення видано виконавчий лист, який пред`явлено до виконання Оболонському районному відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

22 липня 2016 року державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 51710303 з примусового виконання зазначеного виконавчого листа та визначено боржнику семиденний термін з моменту отримання постанови для сплати суми боргу.

У зв`язку з невиконанням рішення суду у визначений строк, виконавцем розпочато примусове виконання.

27 березня 2020 року стягувачем подано заяву про повернення виконавчого документа без виконання.

Постановами державного виконавця від 16 квітня 2020 року стягнуто з позивача виконавчий збір та повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі пункта 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

30 квітня 2020 року на підставі постанови про стягнення виконавчого збора від 16 квітня 2020 року відкрито виконавче провадження.

Не погоджуючись з такими постановами, ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини підлягають врегулюванню положеннями Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон України №1404-VIII), нормами якого прямо передбачено, що виконавчий збір не стягується лише у тому випадку, коли рішення суду боржником виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначав Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV з наступними змінами та доповненнями у редакції, чинній на момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження.

05 жовтня 2016 року набув чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон України №1404-VIII), згідно з яким примусове виконання рішень проводиться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 27 Закону України №1404-VІІІ, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, передбачає, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Згідно з частиною 5 статті 27 Закону України №1404-VIII виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень ; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

У разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункта 9 частини 1 статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Статтею 40 Закону України № 1404-VІІІ передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини 1 статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною 9 статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини 1 статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду, а є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру.

При цьому, стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання, а початком примусового виконання у розумінні Закону України № 1404-VІІІ є винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Посилання позивача на те, що заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року у справі № 756/11022/15-ц визнано нечинним ухвалою Київського апеляційного суду від 13 липня 2020 року колегія суддів до уваги не приймає, оскільки така постановлена вже після прийняття постанов про стягнення виконавчого збора та повернення виконавчого документа стягувачу.

Додатково колегія суддів акцентує увагу, що стаття 40 Закону України № 1404-VІІІ визначає виключний перелік підстав, за який виконавчий збір не стягується і повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою у такому переліку підстав відсутній.

Надаючи оцінку доводам позивача про безпідставне застосування до спірних правовідносин положень статті 27 Закону України № 1404-VІІІ у редакції, яка набула чинності з 28 серпня 2018 року, колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень частини 2 цієї правової норми, яка діяла до 28 серпня 2018 року виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року №2475-VIII (далі - Закон України №2475-VIII), який набув чинності з 28 серпня 2018 року, частину 2 статті 27 Закону України № 1404-VІІІ викладено у новій редакції, згідно якої виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Отже, з урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: в період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

З матеріалів справи убачається, що державний виконавець під час прийняття оскаржуваної постанови від 16 квітня 2020 року про стягнення з боржника - позивача виконавчого збора у розмірі 8862,25 доларів США, визначив суму виконавчого збора в розмірі 10 % від суми, яка зазначена у виконавчому листі №756/11022/15-ц від 27 квітня 2016 року.

Тож державний виконавець визначив суми виконавчого збора у розмірі 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчими документами, застосувавши таким чином фактично Закон України № 1404-VIII у редакції Закону України № 2475-VIII.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 9 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Отже, положення частини 2 статті 27 Закону України № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача як боржника у порівнянні з нормами цієї правової норми у редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року, оскільки розмір виконавчого збора обраховувався як 10% від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

З урахуванням того, що внесені Законом України №2475-VIII зміни до частини 2 статті 27 Закону України № 1404-VІІІ погіршили становище боржника - ОСОБА_1 , а також того, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 8862,25 доларів США.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20 травня 2021 року у справі №640/32814/20, від 28 січня 2021 року у справі №420/769/19, від 22 січня 2021 року у справі №400/4023/19, від 21 січня 2021 року у справі №640/3430/19, від 12 серпня 2020 року у справі № 1340/5053/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 400/878/20.

Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення і ухвалити нове судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що зумовило неправильне вирішення справи.

Частиною першою, сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частиною 6 цієї правової норми закріплено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позов підлягає задоволенню, а згідно наявних у справі квитанцій №65731 від 30 жовтня 2020 року та №44086 від 28 травня 2021 року позивачем за його подання та подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у загальному розмірі 4204,00 грн., то вказана сума підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 33, 34, 139, 243, 287, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 травня 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати постанови старшого державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стужука Павла Петровича від 16 квітня 2020 року №51710303 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збора в сумі 8862,25 доларів США та від 30 квітня 2020 року №61938054 про відкриття виконавчого провадження.

Стягнути з Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (04212, м. Київ, вул. М. Кагарлицького, 2-Д, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збора в загальній сумі 4204 (чотири тисячі двісті чотири) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді О.Є. Пилипенко

Л.Т. Черпіцька