Справа № 320/7383/20
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2021-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/7383/20 Головуючий у І інстанції - Вовк П.В.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління ДПС у Київській області, в якій просила визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Київській області № Ф-107544-56-У від 14 лютого 2020 року.

В обґрунтування позовних вимог Позивач посилалася на безпідставність нарахування Відповідачем єдиного внеску Позивачу, а відтак вказана вимога є протиправною та підлягає скасуванню.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 січня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Київській області від 14 лютого 2020 року № Ф-107544-56-У в частині недоїмки у розмірі 15 204, 99 грн. (п`ятнадцять тисяч двісті чотири гривні дев`яносто дев`ять копійок), яка підлягала сплаті на р/р № НОМЕР_1 .

В решті заявлених позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням Головне управління ДПС у Київській області повторно подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

В апеляційній скарзі Відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в інтегрованій картці платника податків не відображена інформація про сплату Позивачем сум у розмірі 8 448,00 та 2 457,18 грн. по квитанціях від 05.07.2018, у зв`язку з чим не відбулося зменшення недоїмки Позивача.

Повідомлено, що з метою підтвердження/спростування факту сплати коштів за квитанціями від 05.07.2018, Відповідач звернувся з листом до Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області.

Так, листом Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області від 17.03.2021 № 9-06-06/2461 повідомлено Відповідача, що за оперативними даними кошти згідно квитанції № 16 від 05.07.2018 у сумі 8 448,00 грн. та квитанції № 15 від 05.07.2018 у сумі 2 457,18 грн. від платника ОСОБА_1 на рахунок НОМЕР_2 , відкритий на ім`я Вишгородської ОДПІ (Ірпінське відділення) не надходили.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області, в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 29 квітня 2016 року Позивачу встановлено ознаку незалежної професійної діяльності - адвокат.

З наявної в матеріалах справи інтегрованої картки платника податків - Позивача за кодом класифікації доходів бюджету 71010000 (єдиний внесок, нарахований роботодавцем) (т. 1 а.с. 111-115) вбачається, що з урахуванням самостійно нарахованих платником податків сум єдиного внеску та проведених ним сплат такого внеску, заборгованість станом на 31 грудня 2017 року становить 192,94 грн.

Також, згідно з інтегрованою карткою платника податків - Позивача за кодом класифікації доходів бюджету 71040000 (для осіб, які проводять незалежну професійну діяльність) (т. 1 а.с. 102-110) станом на 31 грудня 2017 року у Позивача обліковувалась переплата у розмірі 365,73 грн.

В подальшому, з урахуванням нарахованих та сплачених Позивачем сум єдиного внеску, штрафів та пені, станом момент прийняття оскаржуваної вимоги за Позивачем обліковувалась загальна заборгованість у розмірі 20 977,65 грн., з яких недоїмка складає 17 949,55 грн., несплачена пеня - 3 028,10 грн.

14 лютого 2020 року ГУ ДПС у Київській області складено вимогу № Ф-107544-56-У про сплату боргу (недоїмки), відповідно до якої, на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, за Позивачем обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені у загальному розмірі 21 170, 59 грн., з яких недоїмка складає 15 397,93 грн., штраф - 2 744,56 грн., пеня - 3 028,10 грн.

Не погоджуючись із вказаною вимогою Позивач звернулася до адміністративного суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов частково суд першої інстанції виходив з того, що суми у розмірі 8 448 грн. та 2 457,18 грн. по квитанціям за 05 липня 2018 року з відповідними відмітками банку про сплату Позивачем єдиного внеску в інтегрованій картці не відображені, чого Відповідачем не спростовано - не надано відповідні пояснення та докази на підтвердження врахування таких сум, та, відповідно, останні не враховані у бік зменшення боргу Позивача.

Таким чином, недоїмка єдиного внеску за кодом класифікації доходів бюджету 71040000 на момент прийняття оскаржуваної вимоги за висновком суду становила 4299,81 грн. (15 204,99 грн. - 10 905,18 грн.).

Крім того, з 08 серпня 2019 року Позивач не здійснювала адвокатської діяльності та не отримувала доходу від такої діяльності, оскільки не мала усіх визначених законом підстав для здійснення адвокатської діяльності, що свідчить про відсутність обов`язку сплати єдиного внеску у неї як самозайнятої особи в розумінні законодавства про зайнятість населення.

Так, з інтегрованої картки вбачається, що Позивачу нараховано єдиний внесок з незалежної професійної діяльності 21 жовтня 2019 року у розмірі 2 754, 18 грн. та 20 січня 2020 року у розмірі 2 754, 18 грн., що становить 5 508,36 грн.

Таким чином, нарахування вказаної суми є необґрунтованим, з огляду на що суд першої інстанції вважає відсутньою недоїмку єдиного внеску за кодом класифікації доходів бюджету 71040000 у сумі 15 204,99 грн. на момент прийняття оскаржуваної вимоги.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено положеннями Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).

Згідно з частинами 2, 3 статті 9 Закону № 2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Відповідно до частини 8 статті 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 51 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до податкового органу (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Водночас, перелік платників та особливості сплати єдиного внеску в залежності від категорії унормовано статтею 4 вказаного Закону.

Так, згідно з пунктом 5 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Отже, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності та отримання доходу від такої діяльності. При цьому, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської діяльності.

Питання зайняття адвокатською діяльністю регулюються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI), згідно статті 13 якого, адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 31 Закону № 5076-VI право на заняття адвокатською діяльністю зупиняється у разі подання адвокатом заяви про зупинення адвокатської діяльності. Право на заняття адвокатською діяльністю зупиняється: з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, - з дня подання раді адвокатів регіону за адресою робочого місця адвоката відповідної заяви адвоката.

Положеннями статті 32 цього Закону встановлено підстави, за наявності яких припиняється право на заняття адвокатською діяльністю шляхом анулювання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Згідно частинами 5, 6 статті 31 Закону № 5076-VI протягом строку зупинення права на заняття адвокатською діяльністю адвокат не має права її здійснювати. Такий адвокат також не може брати участь у роботі органів адвокатського самоврядування, крім випадків, коли таке право зупинено у зв`язку з призначенням особи на посаду до органу державної влади з`їздом адвокатів України. Відомості про зупинення права на заняття адвокатською діяльністю вносяться до Єдиного реєстру адвокатів України.

Отже, правовим наслідком зупинення права на заняття адвокатською діяльністю є неможливість заняття адвокатською діяльністю на певний строк, у той час як наслідком припинення права на заняття адвокатською діяльністю є неможливість її подальшого здійснення взагалі, у зв`язку з чим анулюється свідоцтво на заняття адвокатською діяльністю.

Таким чином, законодавець розрізняє зупинення та припинення права на заняття адвокатською діяльністю.

Вказані обставини вказують на те, що поняття «зупинення» та «припинення» адвокатської діяльності мають різну юридичну природу, та, відповідно, не є тотожними, з огляду на різний процедурний характер та особливості застосування, а відтак дія положень Порядку обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.11.2014 № 1162, які регулюють особливості саме припинення незалежної професійної діяльності з відповідними зобов`язаннями, не може бути розповсюджено на спірні відносини щодо зупинення адвокатської діяльності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05 листопада 2018 року у справі № 820/1538/17.

Як встановлено судом першої інстанції, право на заняття адвокатською діяльністю зупинено за п. 1 ч. 1 статті 31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» з 08 серпня 2019 року на підставі заяви Позивача.

Отже, з 08 серпня 2019 року Позивач не здійснювала адвокатської діяльності та не отримувала доходу від такої діяльності, оскільки не мала усіх визначених законом підстав для здійснення адвокатської діяльності, що свідчить про відсутність обов`язку сплати єдиного внеску у неї як самозайнятої особи в розумінні законодавства про зайнятість населення.

Таким чином, нарахування Позивачу єдиного внеску після зупинення з 08 серпня 2019 року права на заняття адвокатською діяльністю є безпідставним.

Разом з тим, як вбачається з інтегрованої картки Позивача, їй нараховано єдиний внесок з незалежної професійної діяльності 21 жовтня 2019 року у розмірі 2 754,18 грн. та 20 січня 2020 року у розмірі 2 754,18 грн., що разом становить 5 508,36 грн.

Таким чином, нарахування вказаної суми є необґрунтованим.

Крім того, квитанції щодо сплати єдиного внеску на суму 3 300,00 грн., 2 457,18 грн., 2 457,18 грн., 2 754,18 грн. та 2 754,18 грн. зараховані та відображені Відповідачем в інтегрованій картці за такими датами: 24 травня 2018 року, 19 жовтня 2018 року, 17 січня 2019 року, 18 квітня 2019 року та 19 липня 2019 року відповідно.

Проте, суми єдиного внеску у розмірі 8 448,00 грн. та 2 457,18 грн. за квитанціями від 05 липня 2018 року в інтегрованій картці не відображені, у зв`язку з чим не відбулося зменшення недоїмки Позивача.

Відповідачем в апеляційній скарзі зазначено, що листом Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області від 17.03.2021 № 9-06-06/2461 повідомлено Відповідача, що за оперативними даними кошти згідно квитанції № 16 від 05.07.2018 у сумі 8 448,00 грн. та квитанції № 15 від 05.07.2018 у сумі 2 457,18 грн. від платника ОСОБА_1 на рахунок НОМЕР_2 , відкритий на ім`я Вишгородської ОДПІ (Ірпінське відділення) не надходили.

Проте, відповідно до пп. 13 п. 3 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75, первинний документ - документ, який містить відомості про операцію та підтверджує її здійснення.

Позивачем до адміністративного позову як на підтвердження сплати єдиного внеску подано квитанції № 16 від 05.07.2018 у сумі 8 448,00 грн. та № 15 від 05.07.2018 у сумі 2 457,18 грн. з відповідними відмітками банку про сплату.

Отже, вказані квитанції є первинними документами, які містять відомості про операції та підтверджують їх здійснення, проте останні не враховані Відповідачем у бік зменшення боргу Позивача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Головного управління ДПС у Київській області, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 січня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко