Справа № 380/2538/21
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/2538/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2021 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління Укртрансбезпеки у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (Позивачка) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління Укртрансбезпеки у Львівській області (Відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову Управління Укртрансбезпеки у Львівській області від 29 вересня 2020 року № 212388 про застосування адміністративно-господарського штрафу;

- судові витрати віднести на сторону відповідача. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) на користь ФОП ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору в сумі 2270,00 грн., професійної правничої допомоги в сумі 1600,00 грн.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що оскаржуваною постановою Управління Укртрансбезпеки у Львівській області № 212388 від 29 вересня 2020 року до неї застосовано адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000,00 гривень за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм під час здійснення вантажних перевезень транспортним засобом. Позивачка уважає таку постанову відповідача протиправною та такою, що її належить скасувати, зважаючи на таке.

13 серпня 2020 року відповідно до товарно-транспортної накладної № Р23636 від 13 серпня 2020 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 здійснювала перевезення суміші щебенево-піщаної фракції 0-40 мм. кількістю 23,700 тонн з с. Гранітне, вул. Заводська, 15, Сарненський р-н, Рівненська обл. (пункт навантаження) до смт. Млинів, Рівненської області, вантажовідправник - ТОВ «Вирівський кар`єр», вантажоодержувач - ТОВ «Тайронс Груп». Зазначене перевезення здійснювалось вантажним автомобілем VOLVO модель FH реєстраційний номер НОМЕР_1 (згідно Свідоцтва про реєстрацію - маса без навантаження становить 7307кг) та спеціалізованим напівпричепом марки JANMIL, модель NW-1S, реєстраційний номер НОМЕР_2 , призначеним для перевезення сипучих речовин тощо (згідно Свідоцтва про реєстрацію - маса без навантаження становить 6500 кг). Загальна фактична маса вантажу разом з транспортними засобами (автомобіль та причіп) становила 39,35 тонн при нормативно допустимій вазі 40 тонн. Отже, на момент завантаження, перевезення та здійснення зважування (ГВК) відповідачем транспортних засобів їх загальна маса не перевищувала допустимої ваги. Автомобільний перевізник фізична особа-підприємець ОСОБА_1 здійснювала це вантажне перевезення на підставі Договору № 1008-01П про надання послуг з автоперевезення від 10 серпня 2020 року. Позивачка вказує, що з наведеного слідує, що водію під час виїзду з вантажем згідно товаросупровідних документів та документів та транспортний засіб не потрібно було мати дозвіл на рух автомобільними дорогами з перевищенням вагових обмежень, а позивачці відповідно не потрібно було його отримати (фактично вона і не міг його отримати), оскільки загальна маса автомобіля з вантажем перед виїздом не перевищувала максимально допустимі показники ваги. Отже, посилання відповідача в оскаржуваній постанові, на те що перевезення вантажу здійснювалось без відповідного дозволу не знаходить свого підтвердження.

Також позивачка вказує, що під час розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт та при прийнятті оскаржуваної постанови відповідач не врахував, що нею перевозилася суміш щебенево-піщана, яка за своїми фізичними властивостями є сипучим та подільним вантажем. Зазначений вантаж насипом розміщувався в спеціалізованому напівпричепі та під час перевезення постійно переміщувався по всіх осях такого транспортного засобу, а тому його маса не є сталою у різних точках автомобіля під час руху. Саме тому зважування, проведене 13 серпня 2020 року Управлінням Укртрансбезпеки у Рівненській області, не дозволяє врахувати перерозподіл тиску на осі, зсув центру ваги при нахилі навісного обладнання при заїзді на платформу ваг, коли починається рівномірний рух сипучого вантажу, що в свою чергу не дає можливості за відсутності відповідної методики зважування з достовірністю встановити, що перевезення вантажу здійснювалось з перевищенням вагових обмежень.

Зауважує, що причіп, яким перевозилася щебенево-піщана суміш має форму контейнера і при перевезенні насипний (нерозподілений) вантаж має можливість зміщуватися (рухатися), а тому результати вимірювання, здійснені відповідачем, не можна вважати достовірними, зважаючи на неможливість встановлення точного показника навантаження на кожну з осей транспортного засобу з відповідним вантажем.

Стверджує, що єдиною методикою виконання вимірювань поосьових навантажень на маси вантажних транспортних засобів у русі в Україні є лише Методика виконання вимірювань поосьових навантажень та маси вантажних транспортних засобів у русі, розроблена Харківським національним автомобільно-дорожнім університетом Державної служби автомобільних доріг України, затверджена заступником голови Державної служби автомобільних доріг України (Укравтодор), атестована відповідно до ГОСТ 8.010-99 Національним науковим центром Інститут Метрології, свідоцтво про атестацію № 02-84-08. Проте вказана методика не розповсюджується на транспорті засоби з рідким вантажем або вантажем, що змінює розподіл навантажень на осі транспортного засобу в русі. Зазначене свідчить про відсутність вимог щодо нормативів навантаження транспортних засобів з відповідним видом вантажу, та, відповідно, про неможливість встановлення факту порушення вагових параметрів.

Крім цього, позивачка звертає увагу на те, що особі до якої застосовується адміністративна санкція, повинно бути забезпечено право завчасно знати про час та місце розгляду справи. Це право є гарантією реалізації інших прав - на участь в розгляді справи про адміністративне правопорушення, висловлення заперечень, надання доказів, захист тощо. А законодавство покладає обов`язок щодо своєчасного повідомлення особи про час та місце розгляду справи на уповноважену посадову особу. Наголошує, що відповідач не дотримав принципу належного повідомлення особи про розгляд справи про притягнення до адміністративної відповідальності, оскільки не направив жодного такого повідомлення на адресу позивачки.

Підсумовуючи викладене, позивачка вказує, що за наявності усіх вказаних вище обставин у відповідача були відсутні правові підстави для прийняття оскаржуваної постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № 212388 від 29 вересня 2020 року.

Враховуючи вищевикладене, просить адміністративний позов задовольнити повністю.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що згідно акту про перевищення транспортним засобом нормативно-вагових параметрів № 034866 у випадку з позивачкою мало місце саме перевищення навантаження на строєну вісь. За таких обставин позивачка повинна була отримати дозвіл на рух.

Зазначає, що аргумент позивачки про те, що значення має різниця у виді вантажу є безпідставним, оскільки будь-який вантаж може зміщуватися під час руху. Також що рідкий, що сипучий, що будь-який інший вантаж підлягає зважуванню на однакових підставах, оскільки відсутня законодавча диференціація щодо зважування того чи іншого типу вантажу.

Щодо відсутності відповідної методики зважування сипучого вантажу відповідач вказує, що на момент виникнення спірних правовідносин не була затверджена відповідна методика Мінекономрозвитку, якою мали керуватися органи Укртрансбезпеки під час проведення габаритно-вагового контролю. Але оскільки за змістом статей 4 і 29 Закону України «Про дорожній рух», статті 33 Закону України «Про автомобільні дороги» визначення порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування віднесено до компетенції Кабінету Міністрів України, і такий механізм здійснення габаритно-вагового контролю великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів визначено Порядком здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2007 року № 879 (далі Порядок № 879), яким керувався відповідач, то ним правомірно складено спірний розрахунок плати за проїзд. Наведене узгоджується з подальшим нормативним регулюванням спірних правовідносин, а саме скасування пункту 19 Порядку № 879 постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 671 без визначення необхідності застосування затвердженою Мінекономрозвитку або іншою методикою.

У зв`язку з викладеним просить у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Позивачка подала відповідь на відзив, у якій додатково, крім аргументів, наведених у позовній заяві, вказує про те, що відповідач жодним чином не заперечує того факту, що він не повідомив належним чином автомобільного перевізника фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 про час та місце розгляду адміністративної справи Управлінням Укртрансбезпеки у Львівській області, яке відбулося 29 вересня 2020 року, та за результатами розгляду якої було винесено оскаржувану постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу. Переконує, що саме відсутність методики зважування могла стати причиною некоректного зважування транспортного засобу, в якого лише одна вісь була перевантажена, а всі решта осі були навантажені на 70-80%. Таким чином, результати вимірювання здійснені відповідачем, не можна уважати достовірними, зважаючи на неможливість встановлення точного навантаження на кожну з осей транспортного засобу з відповідним вантажем.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 02 березня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін.

Суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

13 серпня 2020 року посадовими особами Управління Укртрансбезпеки у Рівненській області проведено габаритно-ваговий контроль автомобіля VOLVO модель FH реєстраційний номер НОМЕР_1 з спеціалізованим напівпричепом марки JANMIL, модель NW-1S, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить на праві власності фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою № 034986 про результати здійснення габаритно-вагового контролю, у якій зазначено навантаження на осі в тоннах: 1) 6,15; 2) 8,85; 3) 24,35 та повну масу транспортного засобу 39,35 тонн (а.с.11).

За результатами проведеного габаритно-вагового контролю посадовими особами Управління Укртрансбезпеки у Рівненській області складено:

- акт № 034866 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів (а.с.12), у якому зафіксовано перевищення транспортним засобом встановлених законодавством габаритно-вагових норм, а саме: осьового навантаження на строєну вісь нормативно допустиме 22,00 т., фактичне 24,35 тонн.

- розрахунок № 866 від 13 серпня 2020 року плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування згідно якого фізична особа-підприємець ОСОБА_1 повинна сплатити 162 євро.

29 вересня 2020 року В.о. начальника Управління Укртрансбезпеки у Львівській області Ярослав Яцик, розглянувши справу про порушення законодавства про автомобільний транспорт, виніс постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 212388 (а.с.10), якою до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 застосовано адміністративно-господарський штраф у сумі 17000,00 гривень за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10%, але не більше 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу, відповідальність за що передбачена абзацом 15 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Уважаючи спірну постанову відповідача про застосування адміністративно-господарського штрафу № 212388 від 29 вересня 2020 року протиправною та такою, що її належить скасувати, позивачка звернулася з цим адміністративним позовом до суду.

Предметом спору у цій справі є оцінка правомірності постанови відповідача № 212388 від 29 вересня 2020 року про застосування адміністративно-господарського штрафу.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до абзацу четвертого пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 року № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Укртрансбезпеку шляхом реорганізації (злиття) Державної інспекції з безпеки на морському та річковому транспорті та Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті (далі - Укртрансінспекція).

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 103 (далі - Положення № 103), Укртрансбезпека є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

У силу вимог підпунктів 15, 27 пункту 5 Положення № 103 Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань здійснює: габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

З наведеного слідує, що відповідач виконує функції габаритно-вагового контролю транспортних засобів та нараховує відповідну плату за перевищення нормативів допустимої ваги транспортного засобу.

Отже, положеннями чинного законодавства визначені повноваження Укртрансбезпеки щодо контролю за рухом транспортних засобів з перевищенням габаритно-вагових параметрів, а також порядок здійснення такого контролю.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/210/19.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України від 05 квітня 2001 року № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон № 2344-III), відповідно до частини дванадцятої статті 6 якого державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Відповідно до частини першої, абзаців першого-третього частини другої статті 48 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

За змістом частини 4 статті 48 Закону № 2344-III у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.

Відповідно до абзацу п`ятнадцятого частини першої статті 60 Закону № 2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10%, але не більше 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Статтею 33 Закону України «Про автомобільні дороги» визначено, що рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною другою статті 29 Закону України «Про дорожній рух» з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Процедура здійснення габаритно-вагового контролю регламентується Порядком № 879, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування» від 27 червня 2007 року, (далі Порядок № 879) підпунктом 4 пункту 2 якого визначено, що габаритно-ваговий контроль - це контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно-вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотриманий визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів.

У силу вимог пункту 3 Порядку № 879 габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та уповноваженими підрозділами Національної поліції.

Підпунктом 3 пункту 2 Порядку № 879 встановлено, що великовагові та великогабаритні транспортні засоби - транспортні засоби, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні навантаження на вісь (осі) та загальна маса або габарити яких перевищують один з параметрів, що зазначені у пункті 22.5 Правил дорожнього руху. При цьому транспортний засіб не може вважатися великоваговим та/або великогабаритним, якщо його параметри не перевищують нормативи більш як на 2%.

Відповідно до пункту 3 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 року № 30 (далі - Правила № 30) транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху.

Згідно з пунктом 4 Правил № 30 рух великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами здійснюється на підставі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, виданим перевізникові Державтоінспекцією, або документа про внесення плати за проїзд таких транспортних засобів. Допускається перевищення вагових параметрів порівняно з визначеними у пункті 22.5 Правил дорожнього руху на 2 відсотки (величина похибки) без оформлення відповідного дозволу та внесення плати за проїзд.

Так, єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Відповідно до пункту 22.5 Правил дорожнього руху за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.

Осі слід вважати здвоєними або строєними, якщо відстань між ними (суміжними) не перевищує 2,5 м.

Рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється.

Забороняється рух транспортних засобів з навантаженням на вісь понад 7 т або фактичною масою понад 24 т автомобільними дорогами загального користування місцевого значення.

При цьому, згідно з абзацом першим пункту 5 Правил № 30 рух транспортних засобів та їх составів загальною масою до 40 тонн включно, якщо вони не є великогабаритними і контейнеровозів загальною масою до 46 тонн включно та заввишки від поверхні дороги до 4,35 метра включно (на встановлених Укравтодором, Укртрансбезпекою і Національною поліцією маршрутах, які погоджено з організаціями, зазначеними в пунктах 9-13 цих Правил), здійснюється без дозволу.

Відповідно до абзацу першого пункту 21 Порядку № 879 у разі виявлення факту перевищення хоча б одного вагового та/або габаритного нормативного параметра більш як на 2% подальший рух транспортного засобу забороняється до внесення плати за його проїзд автомобільними дорогами загального користування. Плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, що рухався без відповідного дозволу, здійснюється у подвійному розмірі за пройдену частину маршруту по території України.

Згідно із пунктом 31-1 Порядку № 879 якщо рух здійснюється без відповідного дозволу або внесення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, така плата визначається за пройдену частину маршруту по території України або за частину, яку перевізник має намір проїхати, у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру: до 10% - у подвійному розмірі; на 10 - 40% - у потрійному розмірі; більше як на 40% - у п`ятикратному розмірі. У разі перевищення кількох нормативів вагових або габаритних параметрів плата за проїзд визначається виходячи з параметру з найбільшим перевищенням. Перевізник зобов`язаний протягом 30 календарних днів з моменту визначення плати внести її та повідомити про це відповідний територіальний орган Укртрансбезпеки.

Отже, наведеними правовими нормами визначені повноваження Укртрансбезпеки щодо контролю за рухом транспортних засобів з перевищенням габаритно-вагових параметрів, а також порядок здійснення такого контролю.

При цьому участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові параметри яких перевищують хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху, зокрема, навантаження на осі транспортного засобу, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів, а при перевезенні вантажу без відповідного дозволу настає адміністративно-господарська відповідальність, яка залежить від відсоткового перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм.

Так, порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 № 1567 (далі - Порядок № 1567), відповідно абзацу першого пункту 4 якого державний контроль на автомобільному транспорті здійснюється посадовими особами органу державного контролю у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на перевірку, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку, шляхом проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Згідно з пунктом 21 Порядку № 1567 у разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

Про результати перевірки транспортного засобу (відсутність порушення або зазначення номера складеного акта) посадова особа робить запис у дорожньому листі (за наявності такого) із зазначенням дати, часу, місця перевірки, свого прізвища, місця роботи і посади, номера службового посвідчення та ставить свій підпис, а у разі проведення перевірки виконання Європейської угоди ставить відповідний відбиток печатки на реєстраційному листку режиму праці та відпочинку водіїв (у разі наявності).

Як слідує зі змісту акта № 034866 від 13 серпня 2020 року про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів у ньому зафіксовані перевищення транспортним засобом марки VOLVO модель FH реєстраційний номер НОМЕР_1 з спеціалізованим напівпричепом марки JANMIL, модель NW-1S, реєстраційний номер НОМЕР_2 встановлених законодавством габаритно-вагових норм, а саме: осьового навантаження на строєну вісь нормативно допустиме 22,00 тонн, фактичне 24,35 тонн.

Таким чином, позивачка порушила вимоги Закону України «Про автомобільні дороги», оскільки осьове навантаження указаного вище транспортного засобу на строєну вісь перевищує норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, що в свою чергу дозволяється лише за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Дозволу, який дає право на рух автомобільними дорогами України або документу про внесення плати за проїзд великовагових транспортних засобів позивачка під час перевірки не надала.

У позовній заяві позивачка не заперечує та не спростовує факту перевищення належним їй на праві власності транспортним засобом марки VOLVO, модель FH реєстраційний номер НОМЕР_1 з спеціалізованим напівпричепом марки JANMIL, модель NW-1S, реєстраційний номер НОМЕР_2 габаритно-вагових норм, а саме осьового навантаження на строєну вісь, який встановлений актом № 034866 від 13 серпня 2020 року.

Заперечуючи правомірність оскаржуваної постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № 212388 позивачка стверджує, що загальна фактична маса вантажу разом з транспортними засобами (автомобіль та причіп) становила 39,35 тонн при нормативно допустимій вазі 40 тонн. Отже, на момент завантаження, перевезення та здійснення зважування відповідачем транспортних засобів їх загальна маса не перевищувала допустимої ваги. Крім того, позивачка покликається на те, що водію під час виїзду з вантажем згідно товаросупровідних документів та документів та транспортний засіб не потрібно було мати дозвіл на рух автомобільними дорогами з перевищенням вагових обмежень, а позивачці відповідно не потрібно було його отримати (фактично вона і не міг його отримати), оскільки загальна маса автомобіля з вантажем перед виїздом не перевищувала максимально допустимі показники ваги.

Суд критично оцінює такі доводи позивачки, оскільки згідно з частиною другою статті 29 Закону України «Про дорожній рух» з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів.

При цьому за змістом пункту 3 Правил № 30 транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху.

В той же час, пунктом 22.5 Правил дорожнього руху встановлено, що за спеціальними правилами здійснюється рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує, зокрема, навантаження на строєну вісь 22 тонни.

Оскільки транспортний засіб, належний позивачці, хоча і не перевищував допустиму фактичну масу 40 тонн, проте навантаження на строєну вісь становило 24,35 тонни при допустимих 22, отже вважався великоваговим, а тому в силу імперативної норми статті 29 Закону України «Про дорожній рух» позивачка повинна була отримати дозвіл на участь у дорожньому русі такого транспортного засобу.

Суд також відзначає, що до матеріалів справи позивачка долучила товарно-транспортну накладну № Р23636 від 13 серпня 2020 року згідно якої транспортним засобом марки VOLVO, модель FH реєстраційний номер НОМЕР_1 з спеціалізованим напівпричепом марки JANMIL, модель NW-1S, реєстраційний номер НОМЕР_2 перевозилася суміш щебенево-піщана фракції 0-40 мм. Проте відповідно до пункту 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363, товарно-транспортна накладна не є первинним документом, що підтверджує фактичну вагу товарно-матеріальних цінностей, що перевозяться, а використовується виключно для обліку таких товарно-матеріальних цінностей в аспекті підтвердження факту. Тому сам факт наявності товарно-транспортної накладної не виключає перевезення, одночасно і інших товарно-матеріальних цінностей, не вказаних в первинних документах, що впливає на загальну вагу транспортного засобу. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі № 805/3598/16-а.

Більше того, у товарно-транспортній накладній № Р23636 від 13 серпня 2020 року фактична вага товарно-матеріальних цінностей, що перевозилися, не зазначена.

Щодо доводів позивачки про те, що причіп, яким перевозилася щебенево-піщана суміш має форму контейнера і при перевезенні насипний (нерозподілений) вантаж має можливість зміщуватися (рухатися), а тому результати вимірювання, здійснені відповідачем, не можна вважати достовірними, зважаючи на неможливість встановлення точного показника навантаження на кожну з осей транспортного засобу з відповідним вантажем суд зазначає таке.

Наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14 жовтня 2014 року «Про затвердження Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні» (далі - Правил перевезення) на водія та перевізника покладено ряд обов`язків щодо навантаження, розміщення, закріплення та перевезення сипучого вантажу, які позивачем не були виконані.

Відповідно до пунктів 8.14 - 8.15 Глави 8 Правил перевезення завантажені предмети слід розміщувати і закріпляти так, щоб запобігти їх падінню, волочінню, травмуванню ними супровідних осіб чи створенню перешкод для руху.

Вантаж повинен бути належним чином закріплений засобами кріплення (ременями, ланцями, розтяжками, тросами, розпірними перекладинами, якірними рейками (балками), сітками тощо) відповідно до національних стандартів щодо правил безпечного закріплення вантажів і засобів кріплення. Кількість засобів кріплення вантажу повинна бути достатньою для здійснення його безпечного перевезення.

Згідно із пунктом 12.1 Глави 12 Правил перевезення, при транспортуванні вантажів слід дотримувати вимог Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001.

Пунктом 12.5 Глави 12 вказаних правил передбачено, що для транспортування вантаж треба рівномірно розміщувати в кузові таким чином, щоб не була порушена стійкість автомобіля і не утруднювалося керування ним. Вантаж не повинен зміщуватися під час руху, випадати з кузова; волочитися і створювати небезпеку для пішоходів та інших учасників дорожнього руху.

Згідно із пунктом 8.20 Глави 8 зазначених правил водій зобов`язаний перевірити відповідність кріплення і складання вантажу на рухомому складі умовам безпеки руху та забезпечення цілості рухомого складу.

Отже, водій, який здійснює вантажні перевезення, зокрема сипучого та подільного вантажу великоваговим автомобільним транспортом, зобов`язаний дотримуватись встановлених правил, з метою уникнення порушень законодавства про автомобільний транспорт та створення небезпеки для пішоходів та інших учасників дорожнього руху.

Таким чином, відповідальність за пакування, навантаження, розміщення вантажу несе перевізник, а тому в усіх випадках нерівномірного навантаження на осі відповідальність за таке навантаження має нести перевізник, як учасник дорожнього руху.

Посилання позивача на специфіку вантажу і що за рахунок саме його переміщення мало місце перевищення встановлено допустимого осьового навантаження не виключає відповідальності перевізника за виявлені порушення.

Крім того, законодавцем чітко передбачено критичну похибку в розмірі 2% на строєну вісь, що дозволяє враховувати специфіку вантажу, в тому числі й сипучого, який під час транспортування здатний зсуватися. Суд враховує, що у цій справі перевищення навантаження на вісь становить більше 2%.

Тому доводи позивачки у цій частині суд відхиляє.

Стосовно аргументів позивачки про те, що на час проведення перевірки методика зважування транспортних засобів, що здійснюють перевезення рідкого вантажу або вантажу, що змінює розподіл навантажень на всі осі транспортного засобу під часу руху суд зазначає, що відсутність методики проведення габаритно-вагового контролю, не є підставою, яка звільняє перевізників від відповідальності за перевищення вагових та габаритних параметрів транспортного засобу та від обов`язку по внесенню плати за таке перевищення.

Так, пункт 19 Порядку № 879 виключено на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 671 від 30 серпня 2017 року, яка набрала чинності 08 вересня 2017 року.

З огляду на зазначене, станом на 13 серпня 2020 року (дата проведення габаритно-вагового контролю транспортного засобу позивачки) необхідність використання співробітниками Укртрансбезпеки під час здійснення габаритно-вагового контролю методики, затвердженої Мінекономрозвитку, не передбачена жодним нормативно-правовим актом.

Правову позицію щодо відсутності потреби в використанні відповідної методики виклав Верховний Суд України в постанові від 02 серпня 2018 року у справі № 820/1420/17, в якій зазначено: «оскільки за змістом статей 4 і 29 Закону України «Про дорожній рух», статті 33 Закону України «Про автомобільні дороги» визначення порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування віднесено до компетенції Кабінету Міністрів України, і такий механізм здійснення габаритно-вагового контролю великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів визначено Порядком № 879, яким керувався відповідач, Суд вважає, що відповідачем правомірно складено спірний розрахунок плати за проїзд. Наведене узгоджується з подальшим нормативним регулюванням спірних правовідносин, а саме скасування п. 19 Порядку № 879 постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 671 без визначення необхідності застосування затвердженою Мінекономрозвитку або іншою методикою».

У зв`язку з цим, суд уважає, що проведення посадовими особами Укртрансбезпеки габаритно-вагового контролю транспортного засобу із сипучим вантажем за відсутності відповідної методики зважування є правомірним та обґрунтованим.

Щодо посилань позивачки на недотримання відповідачем порядку повідомлення про розгляд справи про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, суд зазначає таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року № 1567 затверджено Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті (далі Порядок), у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до абзацу першого пункту 25 Порядку справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Пунктом 26 Порядку визначено, що справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи суб`єкта господарювання.

Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа суб`єкта господарювання повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням.

Відповідно до пункту 27 Порядку у разі неявки уповноваженої особи суб`єкта господарювання справа про порушення розглядається без її участі.

За наявності підстав керівник органу державного контролю або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.

Відповідно до абзацу першого пункту 29 Порядку копія постанови видається не пізніше ніж протягом трьох днів після її винесення уповноваженій особі суб`єкта господарювання під розписку чи надсилається рекомендованим листом з повідомленням.

Отже, розгляд справи про порушення за відсутності уповноваженої особи суб`єкта господарювання можливий лише у разі належного сповіщення суб`єкта господарювання про розгляд справи, а засобами сповіщення суб`єкта господарювання про розгляд справи про порушення визначено розписку чи рекомендований лист із повідомленням.

Однак, представником відповідача не надано суду жодних доказів або ж пояснень з приводу направлення та вручення позивачці повідомлення про розгляд справи про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Таким чином, контролюючий орган створив умови, за яких перевізник, як суб`єкт відповідальності, з об`єктивних причин не міг дізнатися та взяти участь у розгляді справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Наведене дає суду підстави для висновку, що справа про притягнення позивачки до відповідальності розглядалася без відома та інформування останньої, що позбавило її права бути присутньою під час розгляду справи, висловити заперечення, подати докази на спростування висновків акту перевірки.

Слід наголосити, що за обставин, що суб`єкт господарювання не з`явився на розгляд справи про порушення, а докази повідомлення його про час та місце розгляду справи відсутні, відповідач не мав законних підстав розглядати таку справу. Позбавлення заінтересованої особи можливості взяти участь у розгляді справи, яка стосується його безпосередньо, є істотним порушенням процедури розгляду такої справи.

Враховуючи те, що відповідач порушив процедуру розгляду справи, суд дійшов висновку, що встановлені порушення є цілком достатніми підставами для визнання оскаржуваної постанови протиправною та її скасування.

Згідно із частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Спірна постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу № 212388 від 29 вересня 2020 року прийнята відповідачем з порушенням критеріїв правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, які визначені пунктами 1, 3, 5, 6 частини другої статті 2 КАС України, а тому наявні правові підстави для визнання її протиправною та скасування.

Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини 2 статті 132 КАС України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

За змістом частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні з цим позовом до суду позивачка сплатила судовий збір у розмірі 2270,00 грн. Отже, стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на користь позивачки належить 2270,00 грн. сплаченого судового збору.

Частинами першою, другою, четвертою статті 134 КАС України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У позовній заяві позивачка зазначає, що попередній орієнтовний розрахунок суми витрат на правничу допомогу становить 1600,00 грн. Повідомляє, що документальне підтвердження додатково понесених судових витрат буде надано з урахуванням вимог частини 7 статті 139 КАС України. З огляду на наведене, питання щодо стягнення таких витрат буде вирішуватися судом після надання позивачкою відповідних доказів.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень, п. 3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління Укртрансбезпеки у Львівській області (проспект Перемоги, 14, м. Київ, 03135) про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Укртрансбезпеки у Львівській області № 212388 від 29 вересня 2020 року про застосування адміністративно-господарського штрафу.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (проспект Перемоги, 14, м. Київ, 03135, ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 2270,00 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Повне рішення складено 04 серпня 2021 року.

Суддя Клименко О.М.