Справа № 580/1985/20
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/1985/20 Суддя (судді) першої інстанції: А.В. Руденко
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Лічівецького І.О., Кузьменка В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2020 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови у нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просив:

- визнати відмову, викладену в листі № 31/522 від 27.05.2020, в нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 19.04.2019 по 24.02.2020 протиправною;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.04.2019 по 24.02.2020 у сумі 461600 грн. 48 коп.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Після звільнення з військової служби у запас, йому не здійснено належних виплат, а тому, він був змушений звернутися до суду. На виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08.01.2020 у справі № 580/3498/19, відповідач здійснив остаточний розрахунок належного йому грошового забезпечення лише 24.02.2020. Враховуючи вказані обставини, позивач вважає, що відповідач має виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.04.2019 по 24.02.2020 у сумі 461600 грн. 48 коп.

Натомість, відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив, що посилання позивача на Кодекс законів про працю України є помилковими та неможливими до застосування до спірних правовідносин, оскільки його норми не поширюються на військовослужбовців, а тому, у Військової частини НОМЕР_1 відсутня вина, як роботодавця, в розумінні ст. 116 КзпП України.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2020 р. позов задоволено частково.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 2606 (дві тисячі шістсот шість) гривень 48 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Також, не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції та задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.04.2021 відкрито апеляційне провадження за скаргою відповідача, призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.06.2021 відкрито апеляційне провадження за скаргою позивача, призначено справу у порядку письмового провадження на 28.07.2021 для спільного розгляду апеляційних скарг позивача та відповідача.

Апеляційні скарги 28.07.2021 не було розглянуто, справу знято з розгляду.

Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги позивача та відповідача не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з 17.06.2011 по 19.04.2019 ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 11.04.2019 року № 144, командира зенітної ракетної батареї військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у запас за підпунктом к п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 91 від 19.04.2019, позивача з 19.04.2019 було виключено зі списків особового складу відділу та усіх видів забезпечення, що підтверджується витягом із наказу від 19.04.2019 № 91. Вказаним наказом також передбачено виплатити позивачу грошову компенсацію за недоотримане речове майно у сумі 29694,09 грн., грошову допомогу на оздоровлення у сумі 16161,70 грн. Інші питання про здійснення належних позивачу при звільненні виплат, а саме в частині щодо отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення, не були здійснені.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 01.10.2019 у адміністративній справі № 580/2514/19 позовні вимоги зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій задоволено повністю.

Так, на виконання рішення суду від 01.10.2019, військовою частиною НОМЕР_1 грошова компенсація за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, як учаснику бойових дій, у сумі 37144,99 грн. виплачена позивачу 24.12.2019.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 08.01.2020 в адміністративній справі № 580/3498/19 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 19.04.2019. На виконання рішення суду, від 08.01.2020, Військовою частиною НОМЕР_1 індексація грошового забезпечення у сумі 4435,66 грн була виплачена позивачу 24.02.20 .

Отже, остаточний розрахунок з позивачем проведений 24.02.2020.

Вважаючи дії відповідача щодо невиплати позивачу належної йому суми компенсації за невикористані дні соціальної додаткової відпустки, у день звільнення зі служби протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом з вимогою виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 461600,48 грн.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з наступного:

- закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку, наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність;

- відповідач виплатив позивачу компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, як учаснику бойових дій у із затримкою, однак, за висновками суду першої інстанції, сума заборгованості складає заявлена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 461600,48 грн, отже, така є явно неспівмірною, з огляду на що, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність її зменшення до 2606,48 грн.

Позивач в апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції в частині зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зменшення заявленої до стягнення суми у зв`язку із застосуванням співмірності між заявленою сумою та сумою невиплачених коштів є незаконним та необґрунтованим.

Натомість, відповідач в апеляційній скарзі наголошує на тому, що позовні вимоги не підлягають задоволенню взагалі, оскільки до даних правовідносин військової служби не підлягають загальні норми трудового законодавства, а остаточний розрахунок з позивачем було здійснено на підставі рішення суду та у відповідності до норм чинного законодавства.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який, відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII, зі змінами та доповненнями (далі - Закон № 2011-XII).

Відповідно до норм ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII), закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Однак, ні Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ні іншими Положеннями, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби середнього заробітку.

Тож, дійсно, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Так, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час, такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України.

Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з приписами ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, з наведеного слідує, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність задля захисту майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що відповідач виплатив позивачу компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, як учаснику бойових дій у сумі 37144,99 грн 24.12.2019, а індексацію грошового забезпечення у сумі 4435,66 грн. - 24.02.2020. Отже, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.04.2019 по 24.02.2020. Оскільки, сума заборгованості складала всього 41580,65 грн, а заявлена позивачем сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 461600,48 грн., отже така є явно неспівмірною.

Колегія суддів вважає цілком обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що з урахуванням справедливого і розумного балансу між інтересами позивача і відповідача, доцільно застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку у сумі 2606,48 грн.

Колегія суддів наголошує на тому, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Згідно з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, враховує вказані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права.

При цьому, колегія суддів бере до уваги й те, що кошти з відповідача на користь позивача були стягнуті у судовому порядку і виплачені відповідачем добровільно після набрання законної сили рішеннями Черкаського окружного адміністративного суду, а тривалість строку затримки розрахунку при звільненні залежала в тому числі і від дати звернення позивача з позовами до суду та розгляду судом такого спору.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції мав підстави зменшити суму стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням справедливого і розумного балансу між інтересами позивача і відповідача, оскільки стягнення заявленої позивачем у позові компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості у сумі було б явно неспівмірним розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача.

На підставі викладеного, з урахуванням суми заборгованості, істотності цієї суми порівняно із сумою середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, принципу співмірності, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 2606,48 грн., який має компенсаторний характер та є співмірним.

Апелянт (відповідач) наполягає на тому, що положення ст. 117 КЗпП України, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, адже відповідні кошти були виплачені позивачу на виконання судових рішень, а не як суми виплат, які належали йому при звільненні. Разом з тим, стягнення коштів саме на підставі судових рішень не змінює правової природи таких виплат, як коштів, що належали до виплати позивачу на день його звільнення зі служби. Право на отримання вказаних виплати у позивача виникло у зв`язку з проходженням військової служби, а судовими рішеннями відповідне право було лише підтверджене. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2020 р. - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді І.О. Лічівецький
В.В. Кузьменко