Справа № 280/3722/21
Суддя: Бойченко Юлія Петрівна
Дата ухвалення: 2021-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
05 серпня 2021 року Справа № 280/3722/21 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Бойченко Ю.П., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Міністерства соціальної політики України (01601, м. Київ, вул. Еспланадна, 8/10)

про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

17.05.2021 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Міністерства соціальної політики України (далі відповідач або Мінсоцполітики), в якій позивач просить суд:

зобов`язати Міністерство соціальної політики України донарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (без врахування вже нарахованого середнього заробітку за відповідні місяці): за січень 2021 року - в розмірі 36660,60 грн., за лютий 2021 року - в розмірі 35621,68 грн., за березень 2021 року - в розмірі 30748,52 грн., за квітень 2021 року - в розмірі 30748,52, а всього - 133779,32 грн.;

стягнути з Міністерства соціальної політики України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у зв`язку з порушенням трудових прав в розмірі 20000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, який працює в Мінсоцполітики, 08.02.2021 уклав контракт на проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 . При цьому, з 04.01.2021 по 25.01.2021 та з 27.01.2021 по 08.02.2021 ОСОБА_1 проходив медичне обстеження за направленням Комунарського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Посилаючись на норми Кодексу законів про працю України, Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» зазначає, що у вказані періоди, а також з 09.02.2021 по квітень 2021 року включно відповідач мав нарахувати та виплатити йому середній заробіток, обчислений відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. Також зазначає, що дії відповідача щодо несплати такого заробітку (сплати не в повному обсязі) заподіяли йому моральну шкоду, яку ОСОБА_1 оцінює у 20 000,00 грн. З урахуванням викладеного просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 17.05.2021 відкрито провадження в адміністративній справі №280/3722/21; ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Відповідач позов не визнав, подав відзив (вх. від 16.06.2021 №34561), в якому зазначає, що пунктом 1 розділу IV Типових правил внутрішнього службового розпорядку, затверджених наказом Національного агентства України з питань державної служби від 13.03.2020 № 39-20, передбачено, що державний службовець повідомляє свого безпосереднього керівника про свою відсутність на роботі у письмовій формі, засобами електронного чи телефонного зв`язку або іншим доступним способом. Однак, ОСОБА_1 будь-якими засобами зв`язку чи у письмовій формі не повідомляв безпосереднього керівника про свою відсутність на роботі. У зв`язку з цим державному експерту Директорату розвитку соціальних послуг та захисту прав дітей Міністерства соціальної політики ОСОБА_1 поставлено в табелі обліку використаного робочого часу нез`ясовані неявки, оскільки довідки Комунарського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про направлення позивача на медичний огляд надані вже після складення зазначеного табелю. Про зазначене свідчить Акт від 26.01.2021 про надання ОСОБА_1 , державним експертом експертної групи з питань реформування системи усиновлення та захисту прав дітей Директорату розвитку соціальних послуг та захисту прав дітей, довідки Комунарського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 25.01.2021 № 171. Окрім цього, 05.02.2021 Мінсоцполітики звернулось (листом № 2243/0/2-21/30) до Комунарського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки для отримання інформації щодо причини направлення ОСОБА_1 на обстеження. Проте, станом на 10.06.2021 відповідь не отримано. Також зазначає, що позивач не навів обґрунтування позовних вимог та не надав суду жодних доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому шкоди та її розміру. Також позивачем не доведено протиправності поведінки органів державної влади та причинного зв`язку між такою поведінкою і заподіяною шкодою. З урахуванням викладеного у задоволенні позову просить відмовити. Крім того, просить залучити до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Комунарський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки.

24.06.2021 позивачем подано відповідь на відзив (вх. №35743), в якій він спростовує аргументи відповідача та заперечує проти залучення третьої особи.

Стосовно залучення третьої особи суд зазначає, що приписами частини 2 статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи. Якщо адміністративний суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до судового розгляду встановить, що судове рішення може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Вступ третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не має наслідком розгляд адміністративної справи спочатку.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі (частина 4 статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України).

Виходячи з системного тлумачення положень статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, підлягають залученню до участі у справі, якщо рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки.

Однак, у поданому відповідачем клопотанні не обґрунтовано, як рішення у даній справі може вплинути на права, інтереси або обов`язки Комунарського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки; обставин, за яких рішення у даній справі може вплинути на права, інтереси або обов`язки вказаних органів виконавчої влади, судом також не встановлено.

Таким чином суд вважає, що дане клопотання Мінсоцполітики є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Позивачем пред`явлено вимогу, яка згідно пункту 1 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України належить до справ незначної складності.

Частиною п`ятою статті 262 КАС України встановлено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи приписи ч. 5 ст. 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд звертає увагу на наступне.

ОСОБА_1 працює у Мінсоцполітики на посаді державного експерта.

З 04.01.2021 по 25.01.2021 та з 27.01.2021 по 08.02.2021 позивач проходив обстеження по направленню Комунарського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що підтверджується копіями довідок від 25.01.2021 №171 та від 10.02.2021 №334.

З 08.02.2021 позивач розпочав проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується записами у його військовому квитку, виданому 30.10.2020 серії НОМЕР_2 .

Не погоджуючись із тим, що за січень 2021 року відповідачем не нараховано та не виплачено середній заробіток, а також не погоджуючись із розміром такого заробітку за лютий квітень 2021 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з даною позовною заявою.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступними мотивами.

За правилами частини 119 Кодексу законів про працю України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Частиною другою статті 21 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни України для виконання обов`язків, пов`язаних із взяттям на військовий облік, призовом або прийняттям на військову службу, а також особи, які направляються районними (міськими) військовими комісаріатами на медичний огляд (медичне обстеження в амбулаторних чи стаціонарних умовах), лікування, звільняються від роботи на час, необхідний для виконання зазначених обов`язків та перебування в лікувальному закладі охорони здоров`я, із збереженням за ними місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 N 100 (далі Порядок №100; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Пунктом другим розділу ІІ Порядку №100 установлено, серед іншого, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно пункту 5 IV Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Абзацом першим пункту 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судом досліджено матеріали справи та встановлено, що позивачу за січень 2021 року середній заробіток за час проходження обстеження по направленню Комунарського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки не нараховувався та не виплачувався. В подальшому, за лютий 2021 року позивачу нараховано та виплачено середній заробіток за 8 днів у розмірі 5 112,32 грн., за березень 2021 року за 22 дні у розмірі 14 058,88 грн., за квітень 2021 року за 22 дні у розмірі 14 058,88 грн.

При цьому, невиплату середнього заробітку за січень 2021 року відповідач обґрунтовує тим, що позивач не повідомляв його належним чином про проходження обстеження за направленням Комунарського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, у зв`язку із чим у табелі обліку робочого часу за січень 2021 року обліковуються нез`ясовані неявки.

Суд критично ставиться до таких тверджень, оскільки право позивача на збереження середнього заробітку за час проходження обстеження за направленням центру комплектування та соціальної підтримки визначено частиною другою статті 21 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Крім того, до суду надано довідки Комунарського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, які підтверджують проходження ОСОБА_1 такого обстеження у періоди з 04.01.2021 по 25.01.2021 та з 27.01.2021 по 08.02.2021.

Отже, суд доходить висновку, що відповідач має здійснити позивачу нарахування та виплату середнього заробітку за вищенаведені періоди, обчисленого з урахуванням Порядку №100.

Стосовно зауважень позивача про те, що відповідач не погоджується із сумами нарахувань середнього заробітку за лютий квітень 2021 року суд зазначає наступне.

Так, в силу пункту другого розділу ІІ Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

З матеріалів справи вбачається, що таких подій відбулося дві проходження позивачем обстеження за направленням Комунарського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, а також прийняття його на військову службу (з 08.02.2021).

Отже, при обчисленні середньої заробітної плати за період з 04.01.2021 по 25.01.2021 та з 27.01.2021 по 07.02.2021 включно необхідно виходити з виплат за листопад грудень 2020 року, а при обчисленні середньої заробітної плати з 08.02.2021 з виплат за грудень 2020 року та січень 2021 року.

Судом з розрахункових листів позивача за лютий квітень 2021 року встановлено, що відповідачем для обчислення середнього заробітку визначено середньоденний заробіток у розмірі 639,04 грн. (визначено шляхом ділення нарахованого заробітку на кількість днів).

При цьому, відповідачем не пояснено, чому у лютому таке нарахування здійснено за 8 днів, хоча у цьому місяці кількість робочих днів складала 20.

Стосовно обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за листопад грудень 2020 року (який застосовується при обчисленні середньої заробітної плати за період з 04.01.2021 по 25.01.2021 та з 27.01.2021 по 07.02.2021 включно) суд зазначає, що з розрахункових листів позивача встановлено наступне. Так, у листопаді позивач працював 21 день, заробітна плата склала 43 208,00 грн., у грудні 11 днів, заробітна плата 21 897,91 грн. Водночас, у січні 2021 здійснено перерахунок за грудень 2020 року, та з розрахунку виключено два робочі дні, а також нарахування у сумі 48,00 грн., 963,64 грн., 18,18 грн., 202,36 грн., 2772,73 грн. Отже, середньоденний заробіток за цей період складає: 1) 43 208,00 грн.+ 21 897,91 грн. 48,00 грн. 963,64 грн. 18,18 грн. 202,36 грн. 2772,73 грн.=61 101 грн. 2) 61 101 грн.:30 днів (21+11-2)=2 036,70 грн.

Звідси, при обчисленні середньої заробітної плати позивача за період з 04.01.2021 по 25.01.2021 та з 27.01.2021 по 07.02.2021 включно відповідач має керуватися середньоденним заробітком у розмірі 2 036,70 грн.

Разом із тим, що стосується обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за грудень 2020 року січень 2021 року (який застосовується при обчисленні середньої заробітної плати за період з 08.02.201 по 30.04.2021 включно) суд зазначає, що з розрахункових листів позивача встановлено, що у січня 2021 року заробітної плати саме за січень нараховано не було (лише перерахунок за грудень та лікарняний, який при розрахунку не враховується). Отже, середньоденний заробіток за цей період складає: 1) 21 897,91 грн. 48,00 грн. 963,64 грн. 18,18 грн. 202,36 грн. 2772,73 грн.=17 893,00 грн.; 2) 17893,00 грн.: 9 (кількість фактично відпрацьованих позивачем днів у грудні 2020 року, оскільки у січні 2021 таких днів не було)=1988,11 грн.

Звідси, при обчисленні середньої заробітної плати позивача за період з 08.02.2021 по 30.04.2021 включно відповідач має керуватися середньоденним заробітком у розмірі 1988,11 грн.

З урахуванням викладеного суд не приймає розрахунки позивача, викладені ним у позовній заяві, в яких він керується середньоденною заробітною платою у розмірі 2 036,70 грн. за весь період.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи, що відповідач будь-якого контррозрахунку не навів, дослідивши матеріали справи суд вважає, що належним способом захисту прав позивача у спірних правовідносинах є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (з урахуванням вже виплачених сум) за періоди з 04.01.2021 по 25.01.2021, з 27.01.2021 по 07.02.2021 включно, з 08.02.2021 по 30.04.2021 включно, обчислений з урахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 N 100 та висновків суду, викладених у мотивувальній частині цього рішення.

Разом із тим, стосовно позовних вимог в частині стягнення з Міністерства соціальної політики України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у зв`язку з порушенням трудових прав в розмірі 20000,00 грн. слід зазначити наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.05.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму №4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Однак, позивачем не доведено, що відповідачем заподіяно йому моральну шкоду, а саме не надано належних пояснень, в чому полягає моральна шкода, якими доказами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заподіянням йому шкоди, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди тощо.

Водночас, з врахуванням наведеного вище, суд зазначає, що сам по собі факт вчинення протиправних дій не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.

За таких обставин і правового врегулювання суд доходить висновку, що в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди слід відмовити за відсутністю підстав.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до вимог частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За таких обставин, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.

Позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як позивача у справі про стягнення заробітної плати, а тому питання розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Зобов`язати Міністерство соціальної політики України (01601, м. Київ, вул. Еспланадна, 8/10; ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) середній заробіток (з урахуванням вже виплачених сум) за періоди з 04.01.2021 по 25.01.2021, з 27.01.2021 по 07.02.2021 включно, з 08.02.2021 по 30.04.2021 включно, обчислений з урахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 N 100 та висновків суду, викладених у мотивувальній частині цього рішення.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення складено та підписано 05.08.2021.

Суддя Ю.П. Бойченко