Справа № 826/16416/18
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2021-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2021 року м. Київ № 826/16416/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом Громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадянка Республіки Казахстан ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), у якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України від 10.08.2018 №241-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну служби України визнати громадянку Республіки Казахстан ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що відповідач під час прийняття оскаржуваного рішення не поцікавився актуальною ситуацією у країні походження позивача та не врахував той факт, що позивач має об`єктивні причини побоюватись за своє життя та здоров`я.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.11.2018 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено, що розгляд справи буде здійснюватися в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб.

Відповідач у відзиві проти позовних вимог заперечив, зазначаючи, що факти, на які посилався позивач, не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов передбачених пунктом 1, пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому оскаржувані рішення прийняті в межах та з урахуванням норм чинного законодавства.

Також відповідачем було подано матеріали особової справи позивача.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, позивач - ОСОБА_1 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Аулієколь, Аулієкольський район, Кустанайської області, Республіки Казахстан, громадянка Республіки Казахстан, за національністю полячка, сповідує католицизм, має вищу освіту, закінчила Південно-Уральський державний університет, рідною мовою є російська, володіє українською та польською мовами, вдова, має дорослого сина. В Казахстані позивачка працювала бухгалтером в середній школі № 2 міста Лісаковськ міської адміністрації Кустанайської області Казахстану.

ОСОБА_1 покинула Казахстан в травні 2008 року, прямуючи транзитом через територію Російської Федерації до міста Первомайськ (Україна), де на той час проживали рідні позивачки. До України прибула потягом легально 31.05.2008, прямуючи за маршрутом місто Лісаковськ (Республіка Казахстан) - місто Челябінськ (Російська Федерація) автобусом, а з міста Челябінськ до міста Куп`янськ (Україна) потягом.

На підтвердження своєї особи позивачка надала: - копію паспорта громадянки Казахстан серії НОМЕР_1 , виданий 06.04.2002 МІА ОF REPUBLIC KAZAKSTAN та дійсний до 06.04.2012, згідно якого позивачка є громадянкою Республіки Казахстан; - копію диплому серії НОМЕР_2 від 25.06.2003 про закінчення Південного-Уральського державного університету міста Челябінськ; - копію довідки про звільнення серії КИВ №16809.

ОСОБА_1 16.04.2014 вперше звернулась за захистом в Україні до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві.

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 02.04.2015 № 203 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Інформації щодо оскарження позивачем законності даного рішення відсутня.

ОСОБА_1 22.12.2017 вдруге звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України.

Відповідно до матеріалів особової справи, в заяві-анкеті від 17.01.2018 та під час проведених співбесід позивачка повідомила, що причиною звернення за захистом є побоювання за своє життя, зокрема, на підставі того, що їй стало відомо про наявність матеріалів Служби безпеки України Харківської області щодо її фізичного знищення, замовником якого є невстановлена група осіб із Республіки Казахстан.

Рішенням Державної міграційної служби України від 10.08.2018 № 241-18 відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (належним чином засвідчені копії в матеріалах справи).

Відмову було вмотивовано необґрунтованістю поданої заяви та підтримано висновок Управління Державної міграційної служби в Київській області від 05.07.2018 (справа №2017KV0090). Також в рішенні Державної міграційної служби України від 10.08.2018 №241-18 зазначено, що стосовно заявника умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відсутні.

Не погоджуючись з такими діями відповідача позивач і звернувся з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI (в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 4 та 6 статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Статтею 9 Закону № 3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою та третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина шоста статті 9 Закону №3671-VI).

Відповідно до частини восьмої статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина одинадцята статті 9 Закону №3671-VI).

Згідно частини дванадцятої 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини п`ятої статті Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України від 10.08.2018 №241-18 вбачається, що позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення було прийнято у відповідності з пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та на підставі письмового висновку Управління Державної міграційної служби України в Київській області пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"

Відповідно до матеріалів особової справи, зокрема протоколів співбесіди та висновку від 05.07.2018, ОСОБА_1 зазначила, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Аулієколь, Аулієкольський район, Кустанайської області, Республіки Казахстан, громадянка Республіки Казахстан, за національністю полячка, сповідує католицизм, має вищу освіту, закінчила Південно-Уральський державний університет, рідною мовою є російська, володіє українською та польською мовами, вдова, має дорослого сина. В Казахстані позивачка працювала бухгалтером в середній школі №2 міста Лісаковськ міської адміністрації Кустанайської області Казахстану. Казахстан покинула в травні 2008 року, прямуючи транзитом через територію Російської Федерації до міста Первомайськ (Україна), де на той час проживали рідні позивачки.

До України прибула потягом легально 31.05.2008, прямуючи за маршрутом місто Лісаковськ (Республіка Казахстан) - місто Челябінськ (Російська Федерація) автобусом, а з міста Челябінськ до міста Куп`янськ (Україна) потягом. Вперше за захистом в Україні звернулась 16.04.2014, однак рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві № 203 від 02.04.2015 їй відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Інформації щодо оскарження позивачем законності даного рішення відсутня.

В заяві від 05.12.2017, в заяві-анкеті від 22.12.2017 та під час проведених співбесід від 17.01.2018, від 27.04.2018 та від 22.06.2018 позивач повідомляв, що причиною звернення за захистом є побоювання за своє життя, зокрема, на підставі того, що їй стало відомо про наявність матеріалів Служби безпеки України Харківської області щодо її фізичного знищення, замовником якого є невстановлена група осіб із Республіки Казахстан.

Крім того, зі слів позивачки, причиною другого звернення за захистом в Україні є побоювання стати жертвою замовного фізичного її знищення, яке надійшло із Республіки Казахстан, про яке позивачу стало відомо вже під час перебування на території України. Саме тому, позивач, має побоювання бути затриманою та ув`язненою у разі її повернення до Казахстану.

Як вбачається з матеріалів особової справи, під час співбесіди 17.01.2018 позивачка стверджувала, що причиною залишення країни громадянського походження було переслідування з боку партії Нур Отан , постійні погрози у вигляді підпалу квартири, загрози викрадення дитини, якій тоді виповнилось 9 років. Також під час співбесіди 17.01.2018 позивачка зазначила, що першопричиною виникнення переслідувань з боку партії « ІНФОРМАЦІЯ_2 », було те, що вона в травні-червні 2007 року вступила до лав партії «Нур Отан», а в серпні цього ж року, вона покинула ряди вищезазначеної партії, на підставі того, що в серпні 2007 року в Республіці Казахстан, розпочалися парламентські вибори, на яких позивачка була секретарем виборчої комісії, якій в ультимативній формі, було поставлено завдання сфальсифікувати результати виборів на ввіреній їй ділянці, але позивачка відмовилась і в той же день написала заяву про вихід з партії.

З матеріалів особової справи вбачається, що з метою встановлення правдоподібності вищевказаних тверджень позивача щодо членства у вказаній партії та подальших переслідувань, відповідачем були проаналізовані та співставленні матеріали особових справ №2017КУ0090 та матеріали попереднього звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 2014КУІУ0036.

Зокрема, встановлено, що під час звернення за захистом у 2014 році позивачка не зазначала про членство у вказаній партії та взагалі про наявність переслідувань щодо неї за ознакою політичних переконань. Більш того, в анкеті особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.04.2014, у пункті 4.2 «Вкажіть політичні, релігійні, воєнні або громадські організації, в яких перебували Ви або члени Вашої сім`ї у країні постійного проживання», позивачка особисто вказала, що була членом міжнародного благодійного фонду «Миролюб», не вказавши при цьому членство у партії «Нур Оман».

Разом з тим, проаналізувавши матеріали звернення позивача за захистом в 2014 році (заява-анкета від 16.04.2014, співбесіда 02.04.2015), встановлено, що позивачка взагалі не вказувала про наявність переслідувань щодо неї у країні громадянської належності за ознакою політичних переконань. Так, у заяві-анкеті та під час співбесіди, Позивач вказувала про побоювання стати жертвою переслідувань за національною (етнічною) ознакою, у зв`язку з погрозами, які вона отримувала в Казахстані. Крім цього, під час жодного із звернень, за захистом, позивачем не було надано жодних документів, підтверджуючих її діяльність у партії «Нур Отан».

З огляду на викладене, суд погоджується з висновком Державної міграційної служби України щодо неправдоподібності повідомлень позивачки про членство в партії «Нур Отая», а також переслідування з боку представників партії «Нур Отан», пов`язане з її діяльністю, як секретаря виборчої комісії.

Також, як вбачається з матеріалів особової справи ОСОБА_1 , під час співбесіди від 27.04.2018 остання зазначила, що однією з причин, яка змусила її виїхати з території Казахстану стало саме те, що невстановлені особи, повісили її чоловіка в гаражі. Водночас, в заяві про визнання біженцем від 16.04.2014 позивачка вказала про переслідування за етнічною та національною ознаками в Республіці Казахстан, а також про погрози від екстремістські налаштованого корінного населення, що привело до самогубства її чоловіка ОСОБА_3 . Зокрема, під час розгляду особової справи №20Н-КYІV0036 позивачка зазначала про доведення її чоловіка до самогубства через етнічні ознаки. При цьому, під час співбесіди 17.01.2018 позивачка зазначила, що у Казахстані не зазнавала переслідувань за ознаками раси, релігії, національності, громадянства та приналежністю до громадських організацій.

Беручи до уваги наведене, суд погоджується з висновком відповідача стосовно того, що факт загибелі чоловіка позивачки в Казахстані мав місце, але він не пов`язаний з політичною діяльністю та переслідуваннями через будь-які конвенційні ознаки. Крім того, позивачка не володіє достовірними фактами стосовно обставин справи загибелі чоловіка, тому пов`язувати загибель чоловіка із побоюванням позивача щодо її переслідування збоку представників влади Казахстану є безпідставним, а зазначена в заяві від 16.04.2014 та під час співбесід обставина ґрунтується лише на припущеннях, а інформація надана позивачем під час звернень у 2014 та 2018 роках є суперечливою та непослідовною. Таким чином, обґрунтованого зв`язку між загибеллю її чоловіка та її твердженнями про політичні та етнічні переслідування, що стали причиною цього, встановлено не було.

Стосовно посилання позивача на існування замовного її знищення, яке начебто надійшло з Республіки Казахстан, то з матеріалів особової справи вбачається, що в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11.12.2017 позивачка вказала, що в жовтні-листопаді 2017 року остання була допитана в СІЗО за дорученням Служби безпеки України Харківської області з приводу наявних в них матеріалів стосовно фізичного знищення позивача, яке замовила група невстановлених осіб із Республіки Казахстан. Проте під час співбесіди від 22.06.2018 позивач розповіла, що в березні 2018 року слідчий повідомив, що в Шевченківського УП ГУНП України в місті Києві на розгляді знаходяться матеріали справи, направлені Службою безпеки України стосовно фізичного знищення позивача. Саме тоді, як вказала позивачка, їй вперше стало відомо гро замовне вбивство.

Водночас, позивач проживає на території України з 2008 року, та жодної інформації або підтверджень, що вказане мало відбутися саме за замовленням казахської влади, відповідачем під час перевірки встановлено не було. Отже твердження позивачки, що вказане було зумовлено замовленням казахської влади, не можна вважати правдоподібними.

Щодо твердження позивачки про її еміграцію з країни походження через переслідування за національною та етнічною ознакою, то вищевикладені обставини раніше вже були досліджені в матеріалах особової справа позивача попереднього звернення і стали підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, як вбачається з матеріалів особової справи позивача, остання утримується в СІЗО на підставі екстрадиційної перевірки з метою видачі останньої Республіці Казахстан, де ОСОБА_1 розшукується правоохоронними органами Республіки Казахстан за вчинення злочину передбаченого п. «б» ч. 2, п. «б» частини третьої статті 177 Кримінального Кодексу Республіки Казахстан (шахрайство), що відповідає частині третій статті 190 Кримінального Кодексу України (а.с. 79).

Тобто, є підстави вважати, що виїзд позивача з Республіки Казахстан був спричинений прагненням переховуватися від правосуддя, а не реальним ризиком зазнати серйозної шкоди у зв`язку з незаконним переслідуванням.

Відповідно до положень "Керівної записки УВКБ ООН з екстрадиції і міжнародного захисту біженців", вирішуючи питання, чи має шукач притулку, екстрадицію якого вимагають органи влади його чи її країни походження, право на одержання статусу біженця, органи, відповідальні за притулок, повинні оцінити, чи намагається дана особа сховатися від законного переслідування або покарання за кримінальні діяння, чи від неправомірного переслідування в цій країні. Якщо буде встановлено, що заявник переховується від правосуддя, а не від переслідування, то він чи вона не відповідає визначенню біженця, даному в Статті 1А(2) Конвенції 1951 року, і його чи її заява має бути відхилена.

Крім того, матеріали особової справи ОСОБА_1 свідчать, що перебуваючи на території України, позивач притягувалася до кримінальної відповідальності у вчиненні злочинів, передбачених частиною четвертою статті 189, частиною третьою статті 289, частиною третьою статті 358 та частиною першою статті 393 Кримінального Кодексу України (термін ув`язнення 6 років) (а.с. 52, 97-98, 105, 106).

За приписами статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Директива Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року у статті 15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: (А) смертної кари; (В) катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та (С) серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.

Отже, якщо повернення до країни походження є таким, що може порушувати статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то особа, якій загрожує повернення до цієї країни походження, має вважатися такою, що потребує додаткового захисту.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Європейського Парламенту та Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04/ЄС заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Поряд з цим, відповідно до пункту 37 Настанов із процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (видання 1992 року; далі - Настанови) для надання статусу біженця, у першу чергу, є важливою оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Пункти 45, 66 Настанови передбачає, що особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб уважатися біженцем, особа повинна надати докази повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, у першу чергу, самим заявником і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Настанов).

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає притулку, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З матеріалів справи вбачається, що органами Державної міграційної служби України вчинювалися необхідні дії для встановлення усіх дійсних обставин у справі.

Також, як вбачається з матеріалів особової справи позивача, вивчаючи інформацію по країні походження позивача, було встановлено, що Республіка Казахстан не відноситься до країн із загальнопоширеним насильством. В цій країні відсутній міжнародний або внутрішній збройний конфлікт та не встановлено фактів порушення прав людини, які носять саме систематичний характер. Отже загальна загроза населенню Республіки Казахстан взагалі та особисто для заявника відсутня.

Крім того, як вбачається з матеріалів особової справи, позивачка перетнула кордон з Україною 31.05.2008, однак за захистом вперше звернулась лише 16.04.2014, тобто через шість років після в`їзду в Україну.

З цього приводу слід зазначити, що відповідно до міжнародних принципів та стандартів у сфері визначення статусу біженця та додаткового захисту, тривалий строк між виїздом заявника з країни громадянської належності та датою звернення за захистом може свідчити про відсутність обґрунтованих побоювань переслідування чи серйозної шкоди.

Згідно частини першої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пункт 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) дає визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

У розумінні пункту 62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця) УВКБ ООН заявника можна кваліфікувати мігрантом, тобто особою, яка з причин, що відрізняється від умов, які містяться у визначенні «біженець», добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Це може бути пов`язано бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру.

У зв`язку з цим, правовідносини, пов`язані з в`їздом іноземців на територію України для вирішення особистих питань (пошуком кращих економічних та соціальних умов життя) є сферою правового регулювання Законів України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», «Про імміграцію» з відповідним набуттям правових статусів у порядку, визначеному цими Законами.

Враховуючи зазначене, слід дійти висновку, що основною метою звернення до міграційної служби з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є легалізація перебування на території України.

Крім того, висновок Управління Державної міграційної служби в Київській області від 05.07.2018 (справа № 2017KV0090) про відмову позивачу у визнанні її біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту містить інформацію з відкритих інтернет - джерел щодо відсутності загрози при поверненні його до країни громадянської належності.

Враховуючи проведений аналіз щодо обставин заявника, викладених в заяві, та інформації по країні його походження, слід дійти висновку, що для нього не може існувати реального ризику порушення статті 3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року.

Таким чином, позивач не може розглядатись як особа, якій у разі повернення до країни походження, може загрожувати катування або нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження чи покарання, тобто такою, що потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідувань.

З аналізу матеріалів особової справи вбачається, що позивач не довів ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими.

Також, матеріали справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно позивача за національною ознакою. Позивач ніколи не був членом жодної політичної партії, релігійної, військової або громадської організації, а відтак побоювання зазнати переслідувань при поверненні носять характер припущень. Позивач не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, яке пов`язане з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами. Позивач ніколи не брав участі у діяльності політичних партій, релігійної чи інших організацій.

Таким чином, інформація повідомлена позивачем не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 частини 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»

Так, кваліфікація для надання додаткового захисту полягає у встановленні ризиків зазнати серйозної шкоди у випадку повернення заявника до країни походження.

Відповідно до положень статті 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/ЕС серйозна шкода (кваліфікаційна умова додаткового захисту) включає в себе: - смертну кару або приведення її у виконання; - тортури, нелюдське, або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження; - серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Вказане, в свою чергу, кореспондується з умовами, які містяться у пункті 13 частини першої статті 1 Закону (правова дефініція «особа, яка потребує додаткового захисту»).

У зв`язку з вищевикладеним, немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи, або політичних переконань.

Отже, позивачем не було надано суду документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно позивача, що відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Таким чином, висновок відповідача щодо відсутності підстав для навіть попередньої кваліфікації позивача як жертви переслідувань за однією з передбачених ознак саме біженця є обґрунтованим.

Позивачем не доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності підстав для прийняття ДМС України відповідного рішення.

Отже, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що в разі повернення до Республіки Казахстан буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості позивача та інші суттєві порушення прав людини або позивач зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території Республіки Казахстан.

Отже, під час судового розгляду справи позовні вимоги не знайшли свого нормативного та документального підтвердження.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, довів правомірність свого рішення.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 72-77, 241- 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.