Справа № 500/3760/20
Суддя: Дерех Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/3760/20

29 липня 2021 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючої судді Дерех Н.В. за участю:

секретаря судового засідання Паряк Т.Д.

представника позивача Микитович П.М.

представника

ГУ Держгеокадастру Кащишин О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування наказу за №279-то від 20.10.2020, стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі, позивач) звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (надалі, відповідач - 1), Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області (надалі, відповідач - 2), в якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив визнати протиправним та скасувати наказ Держгеокадастру України від 20.10.2020 "Про звільнення ОСОБА_1 " за №279-то, стягнути з відповідача Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, а у разі припинення цього відповідача з його правонаступника, середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі позивача у період з 07.05.2020 по день винесення цього рішення з урахуванням усіх складових заробітної плати, на які має право позивач (премія, надбавки, тощо) та коригуванням на коефіцієнт підвищення посадових окладів, стягнути з відповідача Держгеокадастру України на користь позивача, моральну шкоду в сумі 700000,00 грн., за допущену тривалу протиправну бездіяльність стосовно затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, невиконання судового рішення про поновлення на роботі, стягнути з відповідача Держгеокадастру України на користь позивача моральну шкоду в сумі 300000,00 грн. у зв`язку із видачею оскаржуваного наказу від 20.10.2020 "Про звільнення ОСОБА_1 " за №279-то, що унеможливило допуск до роботи, яку позивач виконував раніше та поновлення позивача на тому підприємства, де збереглося його попереднє місце роботи, протиправно позбавило позивача права на працю.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що зазначений наказ відповідача - 1 порушує право позивача на працю, повну реалізацію рішення судів про поновлення позивача на роботі де збереглося його попереднє місце роботи, унеможливлює надання позивачу тієї ж роботи, яку він виконував до звільнення його з роботи. Позивач вказав, що відповідач -1 здійснив звільнення позивача у зв`язку з реорганізацією проведеною ще у 2012-2013 роках, застосувавши положення Закону України «Про державну службу», які набрали законної сили у 2015 році тобто поширив дію законодавчого акта на правовідносини, що виникли та завершились до набрання ним законної сили. Крім цього, зазначив, що такої юридичної особи, як Головне управління Держкомзему у Тернопільській області станом на 20.10.2020 року не існує, а отже і посади керівника цієї юридичної особи також, що унеможливлює звільнення проведене Відповідачем - 1, оскільки не існує місця роботи з якої звільнено позивача. То ж, як зазначив позивач, наказ Держкомзему, Комісії з проведення реорганізації від 17.08.2012 року за №43 «Про реорганізацію Головного управління Держкомзему у Тернопільській області» носить одноразовий характер та вичерпав свою дію його виконанням, не може поширюватися на Позивача та застосовуватись до нього у 2020 році, вже після його реалізації. Просить врахувати, що Головне управління Держкомзему у Тернопільській області припинено, про що внесено запис у ЄДРПОУ, а отже зважаючи на це, належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі Позивача є його поновлення на посаді керівника в новоутвореному органі, тобто там де збереглося його попереднє місце роботи. Зазначив, що Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 06.05.2020 року, в редакції постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2020 у справі №500/174/20 стягнено з Відповідача Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі у період з 12.09.2017 року по 06.05.2020 року. Звернув увагу суду на тому, що позивача поновлено на роботі 17.09.2020. Зазначив, що моральна шкода Позивача та заявлений розмір відшкодування підтверджується тривалістю не виконання судового рішення про поновлення на роботі, яке не виконується з середини 2017 року по даний час, хоча підлягало негайному виконанню. Судовий розгляд справи про поновлення Позивача на роботі тривав 10 років. Позивач вважає, що моральна шкода позивача та заявлений розмір відшкодування підтверджується також тим, що під час не виконання судового рішення про поновлення на роботі Позивач переніс ряд захворювань, які були перенесені Позивачем на основі нервового перенапруження, яке спричинило зухвале, тривале ігнорування Відповідачем - 1 судового рішення про поновлення на роботі, що підтверджується документами доданими до даного позову, невиконання судового рішення загострило хвороби Позивача. Вказав, що моральна шкода Позивача та заявлений розмір відшкодування підтверджується також тим, що під час не виконання судового рішення про поновлення на роботі Позивача ознайомили з наказом про поновлення на роботі фактично не допустивши до посади з якої його було звільнено та на якій збереглося його попереднє місце роботи.

Ухвалою суду від 27.11.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 21.12.2020 о 11:00 год. Даною ухвалою відповідачам встановлено 15-денний строк з дня вручення ухали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

Представник Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області 16.12.2020 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що з моменту повідомлення про оголошення наказу про поновлення на посаді до прийняття 20.10.2020 наказу Держгеокадастру за №279-то «Про звільнення ОСОБА_1 », оголошеного Головним управлінням, позивач до Головного управління не прибув, причин відсутності не повідомив, облікових відомостей до Головного управління не надав. Вказав, що лише 04.11.2020 ОСОБА_1 прибув в Головне управління, ознайомився з наказом Головного управління від 22.10.2020 про оголошення наказу Держгеокадастру 20.10.2020 за № 279-то «Про звільнення ОСОБА_1 », про звільнення та докладним розрахунком від 22.10.2020 року №41, про що свідчить підпис та дата, проте, на вказану дату, як і раніше, позивач не представив трудову книжку для внесення запису, не надав номер банківського розрахункового рахунку, необхідного для зарахування розрахункових коштів, також не надав оновлених власних облікових відомості. Просить врахувати, що Головне управління проводить зарахування коштів на карткові рахунки працівників на базі програмного забезпечення, призначеного для зарахування коштів на карткові рахунки через зарплатний проект відповідно до укладеної угоди з Райффайзен Банк Аваль, тому присутність та надання позивачем необхідних облікових даних для реалізації вимог даного проекту є безумовною та обов`язковою для оформлення та отримання платіжної картки банку для зарахування платежів. Звернув увагу суду на тому, що вимоги адміністративного позову у №500/3830/20 та №500/3760/20 пов`язані між собою підставою виникнення, а саме наказом Держгеокадастру від 20.10.2020 року №279-то «Про звільнення ОСОБА_1 », похідні позовні вимоги стосуються здійснення виплат Головним управлінням заробітної плати або інших грошових утримань з державного бюджету, поворот виконання яких допускається у виключних випадках. Просив відмовити в задоволені позовних вимог до Головного управління в повному обсязі, а також вирішити питання щодо форми судочинства та об`єднати справи №500/3830/20 та №500/3760/20 в одне провадження.

Ухвалою суду від 16.12.2020 постановлено підготовче судове засідання у справі №500/3760/20, призначене на 21.12.2020 о 11:00 год. провести в режимі відеоконференції.

21.12.2020 у відкритому судовому засіданні у підготовчому провадженні відкладено підготовче засідання до 20.01.2021 о 14:30 год.

Представник Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру 22.12.20 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що згідно з судовими рішеннями судів всіх інстанцій у справі № 2а-3279/10/1970 (№ 876/8871/17), які набрали законної сили, а саме постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2017 у справі № 876/8871/17 та постановою Верховного Суду від 12.08.2020 у справі 2а-3279/10/1970, позивач підлягав поновленню на посаді начальника Головного управління Держкомзему у Тернопільській області з 16 вересня 1010 року, хоча на час прийняття цих постанов вже було утворено Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області. Тобто, ці судові рішення були прийняті після припинення 19.02.2013 державної реєстрації Головного управління Держкомзему у Тернопільській області і мають ретроактивний (ретроспективний або зворотній) характер своєї дії на правовідносини у минулому. Вказав, що після належного виконання постанови Львівського апеляційного Адміністративного суду від 11.09.2017 у справі № 876/8871/17 та поновлення позивача наказом Держгеокадастру від 17.09.2020 № 242-то на посаді начальника Головного управління Держкомзему у Тернопільській області подальше проходження служби позивачем на цій посаді було унеможливлено, у зв`язку з припиненням державної реєстрації Головного управління Держкомзему у Тернопільській області 19.02.2013 та скорочення посади начальника Головного управління Держкомзему у Тернопільській області внаслідок проведених подальших реорганізаційних заходів. Вважає, що оскільки у зв`язку з поновленням позивача у 2020 році на посаді начальника Головного управління Держкомзему у Тернопільській області наказом Держгеокадастру від 17.09.2020 № 242-то «Про поновлення ОСОБА_1 » з 16 вересня 2010 року, на момент його звільнення у 2020 році з цієї посади оскаржуваним наказом Держгеокадастру України від 20.10.2020 № 279-то «Про звільнення ОСОБА_1 » його трудові правовідносини з Головним управління Держкомзему у Тернопільській області не могли вважатися такими, що завершені, застосування відповідачем-1 норм Закону № 889-VIII під час видання оскаржуваного наказу від 20.10.2020 № 279-то є цілком правомірним, з огляду на те, що на час його видання Закон № 889-VIII був чинним, а Закон № 3723-ХІІ втратив чинність. Просить врахувати, що працівник не в праві вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку, тому позивача поновлено на посаді з якої він був звільнений, а саме на посаді начальника Головного управління Держкомзему у Тернопільській області. Звернув увагу суду на тому, що до позивача застосовувався наказ Держгеокадастру України від 20.10.2020 № 279-то «Про звільнення ОСОБА_1 », а не наказ Держкомзему, Комісії з проведення реорганізації від 17.08.2012 року за № 43 «Про реорганізацію Головного управління Держкомзему у Тернопільській області. Додатково зазначив, що законодавством про державну службу передбачений спеціальний порядок призначення на посади державної служби окремих категорій, зокрема на конкурсній основі. Також вказав, що Держгеокадастр дотримався передбаченої статтею 87 Закону № 889-VIII процедури звільнення позивача, оголосивши позивачу повідомлення про подальше звільнення від ознайомлення з яким позивач відмовився, про що складено відповідний акт (копія повідомлення та акта додаються). Вважає, що причини не поновлення позивача на роботі до менту видання наказу Держгеокадастру від 17.09.2020 № 242-то «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » слід вважати поважними. На думку представника відповідача - 1, не вбачається причинно-наслідкового зв`язку між діями чи бездіяльністю відповідача-1 та заподіянням позивачу моральної шкоди, у матеріалах позову відсутні будь-які докази негативного впливу дій/бездіяльності відповідача на психоемоційний стан позивача та досягнення негативних емоцій позивача рівня страждання або приниження, а додані ним листки непрацездатності та інші медичні висновки й заключення взагалі не кореспондуються із заявленою позовною вимогою про визнання протиправним та скасування наказу Держгеокадастру України від 2,0.10.2020 № 279-то «Про звільнення ОСОБА_1 » оскільки стосуються іншого періоду. У задоволенні даного позову просив відмовити повністю.

Ухвалою суду від 29.12.2020 постановлено підготовче судове засідання у справі №500/3760/20, призначене на 20.01.2021 о 14:30 год. провести в режимі відеоконференції.

Позивач 13.01.2021 подав відповідь на відзив Держгеокадастру, в якому зазначив, що редакція Закону України «Про державну службу» застосована відповідачем-1 до звільнення позивача, прийнята у 2015 році, а як зазначає сам відповідач - 1, Головне управління Держкомзему у Тернопільській області припинене у лютому 2013 року. Отже, правовідносини звільнення осіб, які проходили державну службу у 2013 році урегульовувались іншою редакцією Закону України «Про державну службу», а тому є безспірна зворотність дії закону у часу. Проте, вказав, що відповідач -1 у відзиві на позовну заяву обґрунтовує правомірність такого звільнення посилаючись на виконання судового рішення, що не є підставою для порушення вимог статті 58 Конституції України та законів України. Позивач вважає, що , із змісту частини 3 цієї статті Закону України «Про державну службу» вбачається, що припинення державної служби за пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», застосовуються ще до завершення процедури припинення юридичної особи про що свідчить передбачений у цій нормі обов`язок відповідача у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів повідомити про наступне звільнення, а отже реалізувати цей обов`язок після припинення юридичної особи публічного права не можливо. Так, на думку позивача, пункті частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» у взаємозв`язку із частиною 3 цієї статті утворюють необхідну послідовність дій суб`єктів державної служби з її припинення, а саме завчасне повідомлення державного службовця про подальше звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону. Завчасність такого повідомлення обґрунтовується тим, що процедура припинення юридичної особи публічного права лише розпочалася та має завершитися протягом не скоріше одного місяця, що є необхідною умовою дотримання прав особи, яку звільняють. То ж, на переконання позивача, застосована процедура припинення державної служби до позивача не може бути здійснена з дотриманням також і визначеної ст.87 Закону України «Про державну службу» процедури припинення державної служби у зв`язку з скороченням чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізацією державного органу через припинення юридичної особи публічного права де нібито поновлений Позивач до моменту здійснення такого повідомлення, а отже не можливо у 2020 році завчасно повідомити про майбутнє звільнення через реорганізацію юридичної особи публічного права, яка вже відбулась у 2013 році. Звернув увагу суду на тому, що незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємств, однак така підстава у даному випадку відсутня, а Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області не виконує кардинально інші функції та завдання, не є правонаступником реорганізованого Головного управління Держкомзему у Тернопільській області. За таких фактичних обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин, на переконання позивача, його необхідно поновити на посаді начальника Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області. Крім цього, додатково зазначив, що підстави наявності моральної шкоди допустимими доказами не спростовано, а тривале невиконання судового рішення саме по собі спричиняє моральну шкоду.

Позивач також 13.01.2021 подав відповідь на відзив Головного управління Держгеокадастру, в якій зазначив, що у відзиві на позов Відповідач - 2 не навів жодних законних підстав для визнання наказу Держгеокадастру про звільнення позивача правомірним та не спростував доводів позовної заяви.

Вказав, що позивач, отримавши повідомлення Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, з`явився в розумний строк для ознайомлення з оскаржуваним Наказом, що підтверджується і Відповідачем - 2, а саме 04.11.2020 з`явився для ознайомлення з наказом про звільнення. Вважає, що ненадання трудової книжки та реквізитів для проведення повного розрахунку не має жодного відношення до питання визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу про звільнення позивача. Крім цього, на думку позивача, відсутня можливість об`єднання в одне провадження даної справи з адміністративною справою №500/3830/20.

20.01.2021 у відкритому судовому засіданні у підготовчому провадженні оголошено перерву до 04.02.2021 о 14:30 год.

Ухвалою суду від 26.01.2021 постановлено підготовче судове засідання у справі №500/3760/20, призначене на 04.02.2021 о 14:30 год. провести в режимі відеоконференції.

Представник Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області 27.01.2021 подав письмові заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначив, що в провадженні Тернопільського окружного адміністративного суду перебуває дві справи №500/3760/20 та № 500/3830/20 за поданими ОСОБА_1 позовними заявами до Держгеокадастру, Головного управління, що стосуються ряду вимог, які пов`язані між собою підставою виникнення та поданими доказами, а саме наказом Держгеокадастру від 20.10.2020 року № 279-то «Про звільнення ОСОБА_1 ». Представник Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області вважає, що фінансові навантаження, які теоретично можуть виникнути в результаті прийняття рішень суду по даних справах, стосуються проведення Головним управлінням, при цьому за періодами, що співпадають, різних за характером нарахувань грошових утримань з державного бюджету, а саме заробітної плати (до застосування підлягають закони України «Про оплату праці» та «Про державну службу») та середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді (до застосування підлягає Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100). Це, в свою чергу, може призвести у майбутньому до нераціонального використання бюджетних коштів та нанесенню додаткових збитків державному бюджету. Додатково зазначив, що зі змісту позовних вимог вбачається, що позивачем не оскаржується наказ Держгеокадастру за № 242-то від 17.09.2020 року відповідно до якого поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління Держкомзему у Тернопільській області з 16 вересня 2010 року на підставі Постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2017 року № 876/8871/17 у справі № 2-а-3279/10/1970.

Представник відповідача-1 01.02.2021 подав до суду письмові заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначив, що у зв`язку з поновленням позивача у 2020 році на посаді начальника Головного управління Держкомзему у Тернопільській області наказом Держгеокадастру від 17.09.2020 № 242-то «Про поновлення ОСОБА_1 » з 16 вересня 2010 року, що було здійснено на виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2017 у справі № 876/8871/17 (№ 2а-3279/10/1970), на момент його звільнення у 2020 році з цієї посади оскаржуваним наказом Держгеокадастру України від 20.10.2020 № 279-то «Про звільнення ОСОБА_1 » його трудові правовідносини з Головним управління Держкомзему у Тернопільській області не могли вважатися такими, що завершені. Відтак, вважає, що застосування відповідачем - 1 норм Закону № 889-VIII під час видання оскаржуваного наказу від 20.10.2020 № 279-то є правомірним, з огляду на те, що на час його видання Закон № 889-VIII був чинним, а Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ (далі - Закон № 3723-ХІІ), втратив чинність. На думку представника відповідача - 1, Закон № 3723-ХІІ, який був чинним до 01.05.2016, мав би застосовуватись у разі, якщо звільнення позивача відбувалося б у 2012-1013 роках, а не у 2020 році. Просить врахувати, що ОСОБА_1 мав був поновлений саме на посаді начальника Головного управління Держкомзему у Тернопільській області з 16 вересня 2010 року, а не на іншій посаді. Також, на переконання представника відповідач - 1, необгрунтованими є також доводи позивача з приводу застосування до нього ненормативного акта індивідуальної дії - наказу Держкомзему (комісії з проведення реорганізації) від 17.08.2012 № 43 «Про реорганізацію Головного управління Держкомзему у Тернопільський області» - оскільки такий наказ застосовувався не до позивача, а до юридичної особи. Сам по собі наказ Держкомзему (комісії з проведення реорганізації) від 17.08.2012 № 43 не вплинув безпосередньо на права та обов`язки позивача, що відповідно не надає позивачу права на захист. Крім цього, вказав, що наказ Держкомзему (комісії з проведення реорганізації) від 17.08.2012 № 43 не оскаржувався в судовому порядку, є чинним і не є предметом позову у справі, що розглядається. Просить врахувати, що предметом позову у справі, що розглядається, є, зокрема, визнання протиправним та скасування наказу Держгеокадастру України від 20.10.2020 «Про звільнення ОСОБА_1 » за № 279-то, а не наказу Держгеокадастру від 17.09.2020 № 242-то «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 », який не оскаржувався і є чинним. Враховуючи наведене, доводи позивача мають стосуватись оскаржуваного наказу Держгеокадастру про звільнення, а не будь-якого іншого наказу. Також, зазначив, що аргументи відповідача у відповіді на відзив щодо наявності моральної шкоди та її заявленого обсягу жодним чином не спростовують доводів відповідача -1, викладених у відзиві на позовну заяву.

04.02.2021 розгляд даної справи відкладено до 03.03.2021 о 14:30 год. у зв`язку із перебуванням головуючої судді у відпустці.

Ухвалою суду від 09.02.2021 постановлено підготовче судове засідання у справі №500/3760/20, призначене на 03.03.2021 о 14:30 год. провести в режимі відеоконференції.

03.03.2021 судове засідання у справі не відбулося у зв`язку із неможливістю здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу та відеофіксації через відсутність інтернет з`єднання у приміщенні суду, судове засідання відкладено до 22.03.2021 о 14:30 год.

Ухвалою суду від 09.03.2021 постановлено підготовче судове засідання у справі №500/3760/20, призначене на 22.03.2021 о 14:30 год. провести в режимі відеоконференції.

22.03.2021 у відкритому судовому засіданні у підготовчому провадженні оголошено перерву до 29.03.2021 о 14:00 год.

Ухвалою суду від 22.03.2021 постановлено витребувати у Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області: довідку про середньоденну заробітну плату на посаді начальника Головного управління Держкомзему у Тернопільській області за 2020 рік, довідку про середньомісячне число робочих днів в 2020 році, довідку про середньомісячну заробітну плату на посаді начальника Головного управління Держкомзему у Тернопільській області за 2020 рік.

Ухвалою суду від 24.03.2021 постановлено підготовче судове засідання у справі №500/3760/20, призначене на 29.03.2021 о 14:30 год. провести в режимі відеоконференції.

29.03.2021 у відкритому судовому засіданні у підготовчому провадженні постановлено ухвалу без виходу до нарадчої кімнати про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 15.04.2021 о 10:00 год.

Ухвалою суду від 01.04.2021 постановлено судове засідання у справі №500/3760/20, призначене на 15.04.2021 о 14:30 год. провести в режимі відеоконференції.

15.04.2021 розгляд даної справи відкладено до 13.05.2021 о 10:00 год. у зв`язку із перебуванням головуючої судді на лікарняному.

Ухвалою суду від 21.04.2021 постановлено судове засідання у справі №500/3760/20, призначене на 13.05.2021 о 10:00 год. провести в режимі відеоконференції.

13.05.2021 у відкритому судовому засіданні відкладено розгляд справи до 27.05.2021 о 14:30 год.

Ухвалою суду від 18.05.2021 постановлено судове засідання у справі №500/3760/20, призначене на 27.05.2021 о 14:30 год. провести в режимі відеоконференції.

27.05.2021 у відкритому судовому засіданні оголошено перерву до 01.07.2021 о 14:30 год.

01.07.2021 у відкритому судовому засіданні оголошено перерву до 16.07.2021 о 11:00 год. розгляд справи відкладено до 29.07.2021 о 11:30 год.

Ухвалою суду, постановленою у відкритому судовому засіданні 29.07.2021 провадження у даній справі закрито в частині позовних вимог про стягнення з Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 700000,00 грн. за допущену тривалу протиправну бездіяльність стосовно затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, невиконання судового рішення про поновлення на роботі.

Крім цього, ухвалою суду від 29.01.2021 у справі №500/3830/20 постановлено відмовити у задоволенні клопотання представника Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області про об`єднання справ №500/3830/20 та №500/3760/20 в одне провадження.

29.07.2021 у відкритому судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити повністю з мотивів, наведених у позовній заяві, відповідях на відзиви.

Представник Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у відкрите судове засідання не прибув, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, причин неприбуття суду не повідомив.

Представник Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області у відкритому судовому засідання проти позову заперечив, просив відмовити в його задоволенні повністю з мотивів, наведених у відзивах на позовну заяву, запереченнях на відповідь на відзив.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

За змістом ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі, КАС України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Так, щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Держгеокадастру України від 20.10.2020 "Про звільнення ОСОБА_1 " №279-то, суд зазначає наступне.

Судом встановлено що у відповідності до Наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.09.2020 №242-то "Про поновлення на посаді ОСОБА_1 ", на виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2017 №876/8871 у справі №2-а-3279/10/1970, скасовано наказ Держкомзему від 15.09.2010 №657-кт "Про звільнення ОСОБА_1 ", поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління Держкомзему у Тернопільській області з 16.09.2010.

Частиною четвертою ст. 78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В подальшому, згідно Наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 20.10.2020 №279-то "Про звільнення ОСОБА_1 ", відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу", на підставі акту про відмову ознайомлення ОСОБА_1 з повідомленням про подальше звільнення від 22.09.2020, погодження Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 12.10.2020 №2202-14/61899-03, звільнено ОСОБА_1 з посади начальника Головного управління Держкомзему у Тернопільській області 22.10.2020.

У відповідності до Наказу Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 22.10.20220 №706-к "Про звільнення ОСОБА_1 ", відповідно до пункту 2 частини 10 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області, затвердженого наказом Держгеокадастру від 17.11.2016 №308 (у редакції наказу Держгеокадастру від 20.02.2020 №53), оголошено наказ Держгеокадастру від 20.10.2020 №279-то "Про звільнення ОСОБА_1 ", вважати таким, що ОСОБА_1 припинив виконання обов`язків за посадою начальника Головного управління Держкомзему у Тернопільській області 22.10.2020.

Так, принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, урегульовані Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII "Про державну службу" (у подальшому наводиться в редакції , яка діяла на час виникнення спірних правовідносин; надалі - Закон № 889-VIII).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів;7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (частина друга статті 1 Закону № 889).

За змістом пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», згідно якої підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Згідно частини третьої ст.87 Закону України "Про державну службу", суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Водночас, відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частиною четвертою статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49- 2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Беручи до уваги наведені положення Закону України «Про державну службу» та Кодексу законів про працю України, суд дійшов висновку, що звільнення з державної служби з підстав скорочення чисельності або штату працівників, ліквідації чи реорганізації державного органу допускається та є правомірним лише у випадку, коли неможливо запропонувати особі іншу рівноцінну посаду або перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

Як слідує з матеріалів справи, правовою підставою для звільнення позивача став пункт 1 частини першої ст.87 Закону України "Про державну службу", а саме, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

В розумінні норм Закону України "Про державну службу" (в редакції закону, що діяв на момент винесення спірного наказу), обов`язковими умовами процедури звільнення за пунктом 1 частини першої ст.87 Закону України "Про державну службу" є попередження про наступне звільнення у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів, а також пропозиція іншої рівноцінну посаду або переведення працівника.

Так, відповідачем - 1 надано повідомлення про подальше звільнення ОСОБА_1 , однак з вказаного повідомлення суд позбавлений можливості встановити фактичну дату такого повідомлення, оскільки на повідомлені дата не зазначена.

22.09.2020 уповноваженими особами Держгеокадасту складено Акт про відмову від ознайомлення ОСОБА_1 з повідомленням про подальше звільнення.

Належних, достатніх та допустимих доказів пропозиції позивачу іншої рівноцінної посади або переведення ОСОБА_1 на рівнозначну посаду, відповідачами у справі суду не подано та судом не здобуто.

Разом з тим, судом не приймаються до уваги листи відповідача - 2 щодо прибуття позивача, акти про відсутність на роботі, оскільки предметом даної справи є правомірність винесення наказу про звільнення з роботи позивача за пунктом 1 частини першої ст.87 Закону України "Про державну службу".

Крім цього, відповідно постанови Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 р. № 69 «Про реорганізацію Державного комітету України по земельних ресурсах» реорганізовано Державний комітет України по земельних ресурсах шляхом перетворення в Державне агентство земельних ресурсів України.

Наказом Держкомзему, Комісії з проведення реорганізації від 17.08.2012 року за №43 «Про реорганізацію Головного управління Держкомзему у Тернопільській області» Головне управління Держкомзему у Тернопільській області реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління Держземагенства у Тернопільській області.

Згідно частини другої статті 33 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», юридична особа є такою, що припинилася, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

За приписами частини дев`ятої цього Закону дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи в результаті її ліквідації є датою державної реєстрації припинення юридичної особи.

Суд зазначає, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про припинення юридичної особи Головного управління Держкомзему у Тернопільській області внесено, ще 19.02.2013 році, номер запису 9004757.

Суд вважає, що за загальним правилом у зв`язку з скороченням посади, в тому числі через реорганізацію, звільнити особу можна у юридичній особі, яка тільки припиняється тобто існує як об`єкт трудових правовідносин, а не після того, коли ця особа припинилась, а трудові відносини на певній посаді у припиненій юридичній особі існувати не можуть.

Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1 -рп/99, від 5 квітня 2001 року № З-рп/2001. від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно - правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Суд вважає, що визначальною особливістю нормативного акта є його спрямованість на врегулювання відносин множинної кількості суб`єктів відповідних правовідносин - двох чи більше учасників певного виду відносин.

Так, об`єктом правового регулювання є встановлення загальних правил поведінки між декількома суб`єктами, які беруть на себе права чи обов`язки, що призводить до виникнення, зміни чи припинення відповідних правовідносин. Адресата юридичних приписів нормативного акта неможливо чітко ідентифікувати, оскільки ним потенційно може бути кожна особа, що зацікавлена в реалізації свого суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу.

Натомість ненормативні акти, на думку суду, мають своїм предметом вплив на чітко визначеного суб`єкта права, якому надаються певні права або на якого покладаються певні обов`язки. І об`єктом правового регулювання тут виступає потреба закріплення певної суб`єктивної волі стосовно конкретної особи, що зумовлює виникнення певних змін у правовому статусі цієї особи. Тож адресат юридичних приписів ненормативного акта завжди чітко визначений, і, залежно від обставин, ініціатором його видання може бути як адресат, так і видавник відповідного акта.

Таким чином, суд вважає, відповідач - 1 провів звільнення позивача з 22.10.2020 у зв`язку з скороченням чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу, який припинений ще у 2013 році.

На думку суду, наказ про реорганізацію Головного управління Держкомзему у Тернопільській області є ненормативним правовим актом одноразового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, внесенням запису до ЄДРПОУ про припинення цією юридичної особи публічного права шляхом реорганізації через приєднання до новоствореної юридичної особи оскільки: 1) видавником наказу про реорганізацію є чітко визначений суб`єкт - центральний орган виконавчої влади Держкомзем, який на підставі цього акту реалізував своє право на припинення територіального структурного підрозділу юридичної особи-публічного права, а адресатом виступає лише Головне управління Держкомзему у Тернопільській області. Це рішення породжує певні права та обов`язки щодо припинення діяльності Головного управління Держкомзему у Тернопільській області - тільки для територіального органу Держкомзему у Тернопільській області; 2) у зв`язку з його реалізацією внесено записи до ЄДРПОУ про припинення юридичної особи публічного права - територіального органу Держкомзему у Тернопільській області, а саме Головного управління Держкомзему у Тернопільській області.

Таким чином, у сукупності наведених доводів та обставин, суд приходить до переконання, що оскаржуваний у даній справі наказ є протиправним та таким, що підлягає до скасування.

Щодо позовної вимоги стягнути з відповідача Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, а у разі припинення цього відповідача з його правонаступника, середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі позивача у період з 07.05.2020 по день винесення цього рішення з урахуванням усіх складових заробітної плати, на які має право позивач (премія, надбавки, тощо) та коригуванням на коефіцієнт підвищення посадових окладів, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною другою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини сьомої статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Отже законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Тобто, з дня ухвалення рішення суду про поновлення позивача на роботі у відповідача виник обов`язок щодо його виконання.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду наведеної у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17 вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Верховний Суд також вказав, що вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України.

В ході розгляду даної справи судом встановлено, що Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 06.05.2020 року у справі №500/174/20, яке частково змінене Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2020, стягнено з відповідача Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі у період з 12.09.2017 року по 06.05.2020 року, в сумі 332708, 32 грн.

Як вже зазначалось вище, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2017 у справі №876/8871/17 позивача поновлено на посаді начальника Головного управління Держкомзему в Тернопільській області з 16 вересня 2010 року.

Водночас, на займаній посаді начальника Головнго управління Держкомзему у Тернопільській області позивача поновлено наказом від 17.09.2020 №242-то.

Суд зазначає, що середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити, зокрема, період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі.

З матеріалів справи слідує, що завершення періоду вимушеного прогулу судами визначено вересень 2017 року, тобто вже після припинення Головного управління Держкомзему у Тернопільській області (19.02.2013) та утворення Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, що, на думку суду, свідчить про те, що вимушений прогул позивача тривав і у Головному управлінні Держгеокадастру у Тернопільській області.

При цьому, суд зазначає, що середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону "Про оплату праці" за правилами, передбаченими постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Також, згідно абзацу 1 пункту 10 розділу IV Порядку № 100 У випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

При розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі позивача, судом встановлено, що така затримка становить 116 робочих днів, та його середньоденна заробітна плата становила 574,16 грн.

То ж, за наведених обставин, на переконання суду, належним способом порушеного права позивача є стягнення з Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі ОСОБА_1 у період з 07.05.2020 по день винесення наказу про поновлення його на роботі 17.09.2020, в сумі 66602,56 грн.

Щодо позовної вимоги стягнути з відповідача Держгеокадастру України на користь позивача моральної шкоди в сумі 300000,00 грн. у зв`язку із видачею оскаржуваного наказу від 20.10.2020 "Про звільнення ОСОБА_1 " за №279-то, що унеможливило допуск до роботи, яку позивач виконував раніше та поновлення позивача на тому підприємства, де збереглося його попереднє місце роботи, протиправно позбавило позивача права на працю, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Цією ж статтею встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльності, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Зазначена позиція викладена Верховним Судом у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №826/887/16 (адміністративне провадження №К/9901/12213/18).

Таким чином, для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням, бездіяльністю або рішеннями заподіювача - суб`єкта владних повноважень, та вини останнього в її заподіянні.

Крім того, при заявленні вимоги про відшкодування моральної (немайнової) шкоди позивачем має бути зазначено, в чому полягає шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Аналогічна правова позиція висловлена судом касаційної інстанції, зокрема, у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 в адміністративній справі №804/2252/14, 28.11.2018 в адміністративній справі №281/550/15-а, 21.11.2018 в адміністративній справі №826/19928/16 та 30.01.2018 в адміністративній справі № 813/5138/13-а.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що застосування норм права щодо відшкодування моральної шкоди пов`язане з використанням значної кількості оціночних понять, які окреслені законом. При цьому заподіяння моральної шкоди фізичній особі є фактом конкретного випадку. Тобто, вчинення протиправного діяння (прийняття протиправного рішення) стосовно особи свідчить про можливість, але не обов`язковість заподіяння їй моральної шкоди.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму №4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд зазначає, що така моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 24.06.2020 (справа №9901/845/18).

Так, позивач зазначає, що моральна шкода позивача та заявлений розмір відшкодування підтверджується, що під час невиконання судового рішення про поновлення на роботі позивач переніс ряд захворювань, які були перенесені позивачем на основі нервового перенапруження, яке спричинило тривале ігнорування відповідачем - 1 судового рішення про поновлення на роботі , що підтверджується документами доданими до даного позову, невиконання судового рішення загострило хвороби позивача.

На підтвердження моральної шкоди позивачем додано до позовної заяви довідки про прийом до сімейного лікаря, виписки, консультативні заключення та висновки, виписки з медичної карти стаціонарного хворого, виписки із медичної карти стаціонарного хворого, довідки, листки непрацездатнності.

Разом з тим, на думку суду, вказані докази жодним чином не підтверджують моральні страждання позивача, про завдання яких він зазначає оскаржуваним наказом та діями відповідача, так як такі докази підтверджують те, що вказані хвороби виникли до винесення наказу про звільнення, носять хронічний характер, відтак спростовують причинно-наслідковий зв`язок між оскаржуваним наказом та захворюванням позивача.

Суд зазначає, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений ст.71 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Висновки аналогічного характеру містяться в постановах Верховного Суду від 25.04.2019 у справі № 818/1429/17, від 10.04.2019 у справі №464/3789/17.

Таким чином, оскільки позивачем не наведено обґрунтованого розрахунку суми моральної шкоди, не надано належних та допустимих доказів на її підтвердження, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.05.2011: згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Відповідно до частини першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на наведене, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2.Визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №279-то від 20.10.2020 "Про звільнення ОСОБА_1 ".

3.Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 66602 (шістдесят шість тисяч шістсот дві) грн. 56 коп. середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі ОСОБА_1 у період з 07.05.2020 по день винесення наказу про поновлення його на роботі 17.09.2020.

4.У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 06 серпня 2021 року.

Реквізити учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідачі: Державна служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (місцезнаходження: вул. Народного Ополчення, м.Київ,03151 ), Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області (місцезнаходження:вул. М. Лисенка, 20А, м. Тернопіль,46002 ).

Головуюча суддя Дерех Н.В.