Справа № 620/6128/20
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2021-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/6128/20 Суддя (судді) першої інстанції: Непочатих В.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Суддя-доповідач: Файдюк В.В.

суддів: Земляної Г.В.

Мєзєнцева Є.І.

При секретарі: Шепель О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , Ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, в якому просила:

- стягнути з Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 07 листопада 2015 року по 22 листопада 2019 року в сумі 192116,16 грн.;

- стягнути з Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на користь позивача заробітну плату в сумі 37907,75 грн. за період з 05 грудня 2019 року по 05 жовтня 2020 року;

- стягнути з Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на користь позивача грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період з 05 грудня 2019 року по 05 жовтня 2020 року;

- стягнути з Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на користь позивача вихідну допомогу за період з 05 грудня 2019 року по 05 жовтня 2020 року;

- визнати протиправним та скасувати наказ від 05 жовтня 2020 року № 4 о/с Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області щодо звільнення ОСОБА_1 з посади слідчого Слідчого відділення Ніжинського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (з обслуговування міста Ніжина та Ніжинського району) з 05 жовтня 2020 року через скорочення штатів на підставі пункту 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114;

поновити ОСОБА_1 з 06 жовтня 2020 року на посаді слідчого Слідчого відділення Ніжинського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (з обслуговування міста Ніжина та Ніжинського району).

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 листопада 2015 року по 22 листопада 2019 року, оскільки Верховний Суд у своїй постанові від 22 листопада 2019 року по справі № 825/3636/15-а визнав незаконним та скасував наказ начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області № 416 о/с від 06 листопада 2015 року в частині звільнення позивача з посади слідчого Слідчого відділення Ніжинського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (з обслуговування м. Ніжина та Ніжинського району), у зв`язку з чим вона була поновлена на посаді з 22 листопада 2019 року. Позивач вказує, що протягом періоду з 05 грудня 2019 року по 05 жовтня 2020 року вона та Ліквідаційна комісія Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області перебували в трудових відносинах, а тому остання зобов`язана нараховувати та виплачувати грошове забезпечення. Стверджує, що в день її звільнення через скорочення штатів 05 жовтня 2020 року Ліквідаційна комісія Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області зобов`язана була нарахувати та виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки, а також вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням через скорочення штатів. Також позивач зазначає, що наказ «По особовому складу» від 05 жовтня 2020 року № 4 о/с, на підставі якого його було звільнено у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) з 05 жовтня 2020 року є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки станом на 05 жовтня 2020 року відповідачі не виконали вимоги постанови Верховного Суду від 22 листопада 2019 року у справі № 825/3636/15-а в частині обов`язку розглянути питання щодо прийняття позивача на службу до Національної поліції України, відповідно до пункту 9 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію», згідно поданого позивачем 04 листопада 2015 року рапорту.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 даний адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області від 05 жовтня 2020 року № 4 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади слідчого Слідчого відділення Ніжинського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (з обслуговування міста Ніжина та Ніжинського району) з 05 жовтня 2020 року за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114.

Поновлено ОСОБА_1 з 06 жовтня 2020 року на посаді слідчого Слідчого відділення Ніжинського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (з обслуговування міста Ніжина та Ніжинського району).

Стягнуто з Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 07 листопада 2015 року по 22 листопада 2019 року в сумі 192 246,32 грн.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на користь позивача заробітної плати в сумі 37907, 75 грн 75 коп. за період з 05 грудня 2019 року до 05 жовтня 2020 року, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нову постанову про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначено, що на підставі наказу від 05 грудня 2019 року № 17о/с, прийнятого на виконання постанови Верховного Суду від 22 листопада 2019 року у справі № 825/3636/15-а, позивача поновлено на посаді слідчого відділення Ніжинського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (з обслуговування м. Ніжина та Ніжинського району). Наказом відповідачах від 05 жовтня 2020 року № 4 о/с позивача звільнено у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) з 05 жовтня 2020 року.

Тобто, протягом періоду часу з 05 грудня 2019 року (дата поновлення на роботі) і до 05 жовтня 2020 року (дата звільнення з роботи) позивач та відповідач перебували в трудових відносинах.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Однак, відповідач 1 не в повному обсязі виконав судове рішення у справі № 825/3636/15-а про поновлення позивача на посаді, а саме: не виконав обов`язку щодо допуску її до роботи на посаді, на яку позивача було поновлено на виконання судового рішення.

Недопуск працівника до роботи з незалежних від нього причин прирівнюються до вимушеного прогулу працівника, з виплатою середнього заробітку за весь час затримки.

При цьому, з огляду на те, що відповідач 1 не надав розрахунку суми грошового забезпечення (заробітної плати) позивача за період часу з 05 грудня 2019 року до 05 жовтня 2020 року, то позивач провів розрахунок заборгованості по заробітній платі згідно розміру мінімальної заробітної плати, який був встановлений законодавством України.

Крім того, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідач 1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування скарги зазначено, що суд помилково (або в супереч наявним у справі доказам) застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які не підлягали застосуванню, оскільки і попередження про звільнення, і саме звільнення проведені на підставі загального трудового законодавства та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, позивача звільнено у запас Збройних Сил України за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів), Закон України «Про Національну поліцію» відповідачем не застосовувався взагалі. Якби відповідач при звільненні ОСОБА_1 застосовував положення Закону № 580-УІІІ, то на його норми мало б бути посилання у тексті самого наказу, а у письмовому попередженні про звільнення не було би сенсу, оскільки особи, звільненні в порядку Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-УІІІ в силу пункту 8 вже вважаються попередженими.

Натомість, відповідно до ч.1 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівника (позивача) персонально письмово попереджено не пізніше ніж за два місяці (04 серпня 2020 року). Звільнення за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положення № 114 проведено наказом від 05 жовтня 2020 року - через два місяці з дати попередження.

Вказано, що відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 19 серпня 2020 року внесено запис про припинення юридичної особи - Ніжинського міського відділу УМВС України в Чернігівській області. Вимога про поновлення на роботу в установу, яка вже припинила існування, та на посаду, якої не існує, не може об`єктивно вважатися реальним правовим способом поновлення права на працю.

Крім того, право працівника на отримання середнього заробітку виникає лише тоді, коли працівник не працював до моменту поновлення його на посаді, або якщо його оплата праці була нижчою від отримуваної за посадою, з якої працівника було звільнено. Однак, після звільнення з посади слідчого слідчого відділення Ніжинського МВ УМВС позивач отримувала допомогу по безробіттю, була працевлаштована та отримувала кошти у вигляді заробітної плати. До того ж, судом виплата була помилково обчислена шляхом множення на число календарних, а не робочих днів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скарга відповідача не підлягає задоволенню, в той час як скарга позивача підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 2006 року працювала в органах Міністерства внутрішніх справ України та наказом УМВС України в Чернігівській області від 06 листопада 2015 року № 416 о/с, на підставі пунктів 10 та 11 Розділу XI Закону України «Про національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, була звільнена у запас Збройних Сил України за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) з посади слідчого Слідчого відділення Ніжинського МВ УМВС (з обслуговування м. Ніжина та Ніжинського району).

На виконання постанови Верховного Суду від 22 листопада 2019 року по справі № 825/3636/15-а наказом «По особовому складу» від 05 грудня 2019 року № 17 о/с УМВС України в Чернігівській області скасовано пункт наказу УМВС від 06 листопада 2015 року № 416 о/с в частині звільнення позивача з 06 листопада 2019 року у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, та поновлено ОСОБА_1 на посаді слідчого Слідчого відділення Ніжинського міського відділу УМВС України в Чернігівській області (з обслуговування м. Ніжина та Ніжинського району) з 07 листопада 2019 року (а.с. 20).

04 серпня 2020 року Ліквідаційною комісією УМВС України в Чернігівській області було попереджено позивача про наступне вивільнення з роботи 29 вересня 2020 року згідно пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (а.с. 21).

Наказом Ліквідаційної комісії «По особовому складу» від 05 жовтня 2020 року № 4 о/с відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ ОСОБА_1 було звільнено у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) з 05 жовтня 2020 року (а.с. 22).

Вважаючи зазначений наказ про звільнення з посади протиправним, а своє право на працю порушеним, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів виходить з такого.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VІІІ).

Відповідно до статті 1 Закону № 580-УІИ національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Згідно пункту 1 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580- VІІІ, цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування.

Відповідно до пункту 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580- VІІІ, з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Закон № 580-VІІІ опубліковано в газеті «Голос України» № 141-142 06 серпня 2015 року.

Згідно приписів пунктів 9, 10, 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580- VІІІ працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції; посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції; працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що працівник міліції, посада якого скорочена, може бути прийнятий на службу до поліції, за умови його відповідності вимогам до поліцейських, одним із двох способів: шляхом видання наказу про призначення за його згодою або шляхом проходження конкурсу.

У першому випадку формою волевиявлення особи є надання згоди на призначення на посаду. При цьому, наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, тобто ініціатива керівництва. Згода особи є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком згоди є призначення особи на посаду відповідно до узгодженої пропозиції. Отже, особа, попереджена про звільнення за скороченням штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва.

Така ініціатива є обов`язковою, оскільки без неї не може бути виявлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі.

У другому випадку необхідна ініціатива особи щодо участі в конкурсі. Спосіб виявлення такої ініціативи визначається порядком проведення конкурсу та може мати форму письмової заяви (рапорту).

Таким чином, лише якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття певної посади, виникають підстави для застосування пункту 10 розділу XI Закону № 5 80-VIII щодо звільнення особи за скороченням штатів.

Наведене узгоджується з позицією, викладеної Верховним Судом у постановах від 11 жовтня 2019 року по справі № 821/73/16, від 18 січня 2019 року по справі № 817/16/16, від 22 листопада 2019 року по справі № 825/3636/15-а.

Верховний Суд у постанові від 22 листопада 2019 року по справі № 825/3636/15-а встановив, що 04 листопада 2015 року ОСОБА_1 подала рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ у зв`язку з переходом у встановленому порядку на службу в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади-поліцію, що підтверджується постановою слідчого в ОВС слідчого відділу прокуратури Чернігівської області молодшим радником юстиції Плоским О.О. від 31 жовтня 2016 року про закриття кримінального провадження.

Тобто, позивач виявила бажання продовжувати службу у лавах Національної поліції України, тому у відповідача були відсутні підстави для звільнення ОСОБА_1 за скороченням штатів відповідно до пункту 10 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 06 листопада 2015 року у запас Збройних сил за пунктом 64 «г» (скорочення штатів).

Однак, будь-яких пропозицій від УМВС України в Чернігівській області стосовно подальшого працевлаштування на службу до Національної поліції позивач не отримувала.

Скасувавши на виконання постанови Верховного Суду від 22 листопада 2019 року по справі № 825/3636/15-а пункт наказу УМВС від 06 листопада 2015 року № 416 о/с в частині звільнення позивача з 06 листопада 2015 року та поновивши ОСОБА_1 на посаді слідчого Слідчого відділення Ніжинського міського відділу УМВС України в Чернігівській області (з обслуговування м. Ніжина та Ніжинського району), відповідачем також не було запропоновано позивачу будь-яких пропозицій щодо подальшого працевлаштування на службу до Національної поліції.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для скасування наказу Ліквідаційної комісії УМВС України в Чернігівській області від 05 жовтня 2020 року № 4 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади слідчого Слідчого відділення Ніжинського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (з обслуговування міста Ніжина та Ніжинського району) за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ № 114.

Щодо посилання відповідача на те, що що згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 19 серпня 2020 року внесено запис про припинення юридичної особи - Ніжинського міського відділу УМВС України в Чернігівській області, а тому позивача не може бути поновлено на посаді в органі, з якого її було звільнено, то слід зазначити, що згідно абз.3 п.19 постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при ліквідації підприємства (установи, організації) правила п.1 статті 40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

За змістом ч. 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Вимушеним прогулом у розумінні статті 235 КЗпП України є період часу протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин, який триває з дня звільнення працівника до дня винесення рішення суду про поновлення його на роботі.

Положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 14 січня 2014 року по справі №21-395а13, сформулював правову позицію, згідно з якою суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за встановленими законодавством правилами.

Верховний Суд підтримав таку позицію, зокрема, у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 822/1832/16, від 24 жовтня 2018 року у справі № 820/5932/16, від 19 червня 2019 року у справі № 2-а-1648/00(2-а/215/15/16), від 01 серпня 2019 року у справі № 820/1446/17 та зазначив, що при визначенні розміру такого заробітку суд повинен навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню з відповідача.

На виконання постанови Верховного Суду від 22 листопада 2019 року по справі № 825/3636/15-а Ліквідаційною комісією Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області позивача було поновлено на посаді, а тому на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 листопада 2015 року (наступний день після звільнення) по 22 листопада 2019 року (дата винесення рішення про поновлення).

Відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У разі винесення рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу середня заробітна плата працівникові нараховується за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Відповідно до п.2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

При цьому, згідно п. 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 Порядку №100).

Згідно довідки Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області від 12 січня 2021 року № 244/124/21/01-2020 розмір середньоденного грошового забезпечення позивача з розрахунку календарних днів становить 130,16 грн. (а.с. 121).

Щодо розрахунку днів вимушеного прогулу, то згідно листа Мінсоцполітики від 09 вересня 2014 року № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» період вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року становить 39 робочих днів (чи 55 календарних дні); згідно листа Мінсоцполітики від 20 липня 2015 року № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» період вимушеного прогулу з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року становить 251 робочий день (чи 366 календарних дні); згідно листа Мінсоцполітики від 05 серпня 2016 року № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» період вимушеного прогулу з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року становить 249 робочих днів (чи 365 календарних дні); період вимушеного прогулу з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року становить 250 робочих днів (чи 365 календарних дні); згідно листа Мінсоцполітики від 08 серпня 2018 року № 78/0/206-18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік» період вимушеного прогулу з 01 січня 2019 року по 22 листопада 2019 року становить 224 робочих дні (чи 326 календарних дні). Загалом - 788 робочих днів та 1477 календарних дні.

Отже, стягненню підлягає грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 07 листопада 2015 року по 22 листопада 2019 року в розмірі 192 246,32 грн. (1477 календарних днів вимушеного прогулу * середньоденне грошове забезпечення 130,16 грн.).

Щодо врахування при обчисленні суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу саме з календарних, а не робочих дній, як помилково зазначав відповідач, слід зазначити таке.

Згідно п.9 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за №669/28799, при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Відтак, при обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу поліцейського обрахуванню підлягає сума заробітку за календарні дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку №100.

Щодо посилання відповідача на необхідність неврахування періоду отримання позивачем допомоги по безробіттю, а також заробітної плати за місцем роботи за період вимушеного прогулу, слід зазначити таке.

Пунктом 32 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року №9 визначено, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Натомість викладені в ньому роз`яснення зроблені з урахуванням вимог ч.3 статті 117 Кодексу законів про працю України, яку було виключено на підставі Закону України "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України" від 20 грудня 2005 року №3248-IV.

Виходячи з наведеного вище, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки законом не передбачено будь-яких правових підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Висновки аналогічного змісту наведені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року по справі №826/808/16.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про навність підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на користь позивача заробітної плати в сумі 37907 гривень 75 коп. за період з 05 грудня 2019 року до 05 жовтня 2020 року, слід зазначити таке.

Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що він погоджується з доводами відповідача про те, іцо у період з 05 грудня 2019 року до 05 жовтня 2020 року позивач ні одного дня не перебувала на службі, службові завдання слідчого не виконувала, а тому відсутні правові підстави для стягнення на користь позивача грошового забезпечення за відповідний період. На переконання суду, відповідач в даному випадку виконав рішення суду та поновив позивача на посаді, однак і у позивача є певні функціональні обов`язки, окрім прав, які, в свою чергу, останнім не виконані.

З таким висновком суду не можна погодитись з огляду на таке.

Згідно статті 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, які надано чи має бути надано.

Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у ч. 1 статті 94 Кодексу і ч. 1 статті 1 Закону, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною 3 статті 94 КЗпП України передбачено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно- правовими актами.

Згідно ч. 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ч. 4 статті 44 Конституції України кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Як вбачається з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 34 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Наслідком реалізації наказу від 05 грудня 2019 року № 17о/с в частині поновлення позивача на займаній посаді мав бути допуск позивача до роботи, чого здійснено не було, що не заперечується сторонами. Тобто, відповідач 1 не в повному обсязі виконав судове рішення у справі № 825/3636/15-а про поновлення позивача на посаді, а саме: не виконав обов`язку щодо допуску її до роботи на посаді, на яку позивача було поновлено на виконання судового рішення.

Оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника врегульована статтею 236 КЗпП України, якою передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Такий розрахунок обчислюється відповідно до Порядку №100 за правилами, наведеними вище.

Так, згідно довідки Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області від 12 січня 2021 року № 244/124/21/01-2020 розмір середньоденного грошового забезпечення позивача з розрахунку календарних днів становить 130,16 грн.

Згідно листа Мінсоцполітики від 08 серпня 2018 року № 78/0/206-18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік» та листа Мінсоцполітики від 29 липня 2019 року № 1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» період вимушеного прогулу позивача з 05 грудня 2019 року по 05 жовтня 2020 року становить 209 робочих днів (чи 306 календарних днів).

Отже, стягненню підлягає грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 05 грудня 2019 року по 05 жовтня 2020 року в розмірі 39 828, 96 грн. (306 календарних днів вимушеного прогулу * середньоденне грошове забезпечення 130,16 грн.).

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи зазначену позицію Європейського суду з прав людини, суд апеляційної інстанції надав відповідь на всі аргументи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, які мають значення для правильного вирішення справи.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги, оскільки рішення в частині, до якої вони апелюють, наразі судом не переглядається.

Відповідно до ч.І статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Перевіривши дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що судом першої інстанції в порушення ч. 1 статті 317 КАС України неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, а висновки суду ґрунтуються на недоведених обставинах, що визнані судом встановленими, відтак судове рішення не може бути визнано законним та обґрунтованим.

За таких обставин, колегія суддів вирішила апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та прийняти в цій частині нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 317, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 грудня 2019 року до 05 жовтня 2020 року скасувати, позов в цій частині задовольнити частково.

Стягнути з Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 грудня 2019 року до 05 жовтня 2020 року в розмірі 39 828 (тридцять дев?ять тисяч высымсот двадцять высым) гривень 96 копійок, без врахування обов`язкових платежів.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Повний текст рішення складено 04 серпня 2021 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Г.В. Земляна

Є.І.Мєзєнцев