Справа № 500/674/21
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2021-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2021 рокуЛьвівСправа № 500/674/21 пров. № А/857/10700/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Вовка А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2021 року, прийняте суддею Баранюк А.З. о 15 годині 40 хвилин у місті Тернополі, повний текст складений 30.04.2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Тернопільський обласний центр медико-соціальної експертизи про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Тернопільській області (надалі відповідач) про визнання протиправними дій ГУ ДФС у Тернопільській області щодо відмови у складанні висновку про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням III групи інвалідності, що пов`язане з проходженням служби в органах ДФС; зобов`язання ГУ ДФС у Тернопільській області повторно прийняти заяву (рапорт) з документами позивача, скласти та подати до Державної фіскальної служби України висновок щодо виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням III групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби в розмірі відповідно до ст. 23 Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року №565-Х1І та відповідно до підпункту 2 пункту 3 Порядку та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівників міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850, виходячи із 150-кратного розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що скільки позивачу з 30.10.2020 року встановлено IІІ групу інвалідності в результаті захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, тобто у період коли діяв Закон України «Про Національну поліцію», то позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги згідно з пунктом 4 частини першої статті 97 Закону України «Про Національну поліцію» та Порядку № 4, у розмірі, передбаченому статтею 99 Закону України «Про Національну поліцію».

Відтак, оскільки право позивача на отримання одноразової грошової допомоги виникло у період дії Закону України «Про Національну поліцію», то нарахуванню і виплаті позивачу підлягає одноразова грошова допомога у розмірі, передбаченому Законом України «Про Національну поліцію», а не Законом України «Про міліцію».

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт звертає увагу на те, що рішення суду про відмову у позові є передчасним, оскільки ефективним способом захисту позивача є його задоволення з урахуванням наведених судом норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Маються покликання на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 05.06.2018 року у справі № 810/2646/16, від 22.12.2020 року у справі №822/355/17, від 25.03.2021 року у справі №761/44726/16-а.

Подана позивачем заява (рапорт) про призначення і виплату одноразової грошової допомоги в повній мірі відповідає додатку, який передбачений як постановою Кабінету Міністрів України №850 від 21.10.2015 року, так і додатку, що передбачений наказом МВС України №4 від 11.01.2016 року.

З матеріалів справи вбачається, що листом №196/6/19-97-07 від 05.10.2020 року відповідач відмовив позивачу у видачі направлення на МСЕК, що необхідною передумовою для встановлення ступеня втрати професійної працездатності працівникам згідно Наказу МОЗ України №420 від 05.06.212 року, оскільки чинне законодавство для колишніх працівників ДФС видачу таких направлень не передбачає.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

ГУ ДФС у Тернопільській області у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що позивач звернувся до відповідача із заявою (рапортом) щодо складання та подання до Державної фіскальної служби України висновку щодо виплати йому одноразової грошової допомоги невстановленого зразка, тому суд дійшов законного та обґрунтованого висновку, що протиправність у діях відповідача відсутня.

Також, оскільки судом встановлено, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги згідно із Законом України «Про Національну поліцію» та Порядком №4, тому позовна вимога щодо повторного прийняття заяви (рапорту), складення та подання висновку до Державної фіскальної служби України не підлягає до задоволення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229, ст.313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач в період з 30.01.2001 року по 28.07.2020 року проходив службу в органах податкової міліції ДПА, ДПС, Головного управління Міндоходів та Головного управління ДФС у Тернопільській області.

Наказом Головного управління ДФС у Тернопільській області від 27.07.2020 року № 64-о «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача 28.07.2020 року звільнено з посади та податкової міліції у запас ЗС України за пунктом 64 підпунктом «Б» (через хворобу) на підставі свідоцтва про хворобу № 115/с-ПМ від 16.07.2020 року, виданого медичною (військово-лікарською) комісією ДУ «ТМО МВС України по Тернопільській області» та рапорту ОСОБА_1 (аркуші справи 8-9).

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 30.10.2020 року серії 12 ААВ №205074 позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, у зв`язку із захворюванням, що мало місце в період проходження служби (аркуш справи 11).

16.12.2020 року позивач звернувся до Головного управління ДФС у Тернопільській області з заявою (рапортом) від 15.12.2020 року з проханням виплатити йому одноразову грошову допомогу у зв`язку з тим, що йому згідно із довідкою до акта огляду МСЕК встановлено III групу інвалідності, яка пов`язана з проходженням служби в податковій міліції ДФС України, відповідно до Порядку № 850. До даної заяви (рапорту) позивач додав копії довідки до акта огляду МСЕК, свідоцтва про хворобу № 115/с-ПМ з постановою ВЛК, сторінок паспорта, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера та довідку за реквізитами АТ КБ «ПриватБанк» (аркуш справи 10).

Розглянувши подану заяву (рапорт), відповідач листом за №285/6/19-97-09 від 31.12.2020 року, з метою підготовки висновку про призначення одноразової грошової допомоги за встановленою формою та направлення повного пакету документів до ДФС України на розгляд та затвердження, заяву позивача з усіма додатками було повернуто на доопрацювання.

Крім цього, цим же листом відповідач повідомив позивача про те, що механізм оформлення та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності працівника податкової міліції визначає Порядок Головного управління №77.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

07 листопада 2015 року набрав чинності Закон України «Про Національну поліцію» № 580-VIII.

До набрання чинності вказаним Законом порядок виплати одноразової грошової допомоги було врегульовано нормами статті 23 Закону України «Про міліцію» № 565-XII (далі - Закон №565-XII) та Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850.

Відповідно до статті 23 Закону № 565-XII у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

На виконання вимог зазначеної статті постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850 затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (далі - Порядок № 850).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 850 грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи.

Днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії (пункт 2 Порядку № 850).

Згідно з пунктом 5 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII (набрав чинності 07 листопада 2015 року) визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про міліцію».

Разом з тим, за змістом пункту 15 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 580-VIII.

Згідно із частиною другою статті 97 Закону № 580-VIII порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.

З метою врегулювання питання щодо порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, відповідно до статей 97 - 101 Закону № 580-VIII, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 січня 2016 року № 4 затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 січня 2016 року № 4 (далі - Порядок № 4).

Наказом МВС від 12 вересня 2016 року № 916, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України за № 1277/29409 від 22 вересня 2016 року, пункт 5 Розділу 1 Порядку № 4 доповнено підпунктом 4, яким передбачено призначення поліцейському одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності, чи втрати працездатності, яка виникла внаслідок отриманого поліцейським захворювання або поранення (контузії, травми, каліцтва) під час проходження служби в органах внутрішніх справ.

Згідно із пунктом 1 Розділу ІІ Порядку № 4 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення поліцейському інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Заява (рапорт) про виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського подається Голові Національної поліції (керівнику міжрегіонального, територіального органу поліції) за останнім місцем служби поліцейського (пункт 3 Розділу ІІІ Порядку № 4).

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі № 554/155/17, від 05 червня 2018 року у справі № 691/480/17, від 07 вересня 2018 року у справі № 712/2470/17, від 14 листопада 2018 року у справі № 357/8815/17, від 26 грудня 2019 року у справі №711/3546/17 та від 30 березня 2020 року у справі №711/493/17.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і у справі «Стре проти Сполучного Королівства» («Stretch v. the United Kingdom,» № 44277/98, п. 37).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності». Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність («Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany», № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02, п. 74).

З огляду на наведені обставини та законодавчі приписи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з установлення йому інвалідності по причині захворювання, яке пов`язане з проходженням служби.

Разом з тим, аналіз норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та встановлені фактичні обставини дають підстави для висновку, що право у позивача на отримання одноразової грошової допомоги виникло у період дії Закону № 580-VIII. У зв`язку з цим необхідно зауважити, що позивачу підлягає нарахуванню і виплаті одноразова грошова допомога у розмірі, передбаченому Законом № 580-VIII, а не Законом № 565-XII та Порядком № 850.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 18 липня 2019 року у справі №711/5032/17 та від 23 квітня 2020 року у справі №802/260/17-а.

Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04 від 10 лютого 2010 року): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) від 09 грудня 1994 року, серія A,303-A, п. 29).

За таких обставин, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в оскарженому судовому рішенні повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі в межах заявлених вимог з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2021 року у справі № 500/674/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 04.08.2021 року.