Справа № 320/6914/20
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2021-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2021 року справа №320/6914/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-809-25У від 11.05.2019.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що спірною вимогою йому визначено до сплати недоїмку з єдиного соціального внеску у розмірі 7030,32 грн. за відсутності правових підстав для цього.

Так, позивач повідомив, що у період з 11.04.1995 по 28.12.2016 ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, а з 24.02.2005 позивач має статус адвоката.

Позивач стверджує, що він як адвокат у період з 15.01.2015 по 27.06.2017 та з 23.01.2019 по теперішній час не здійснює незалежну професійну діяльність, позаяк перебуває у трудових відносинах та сплату єдиного соціального внеску за нього здійснює його роботодавець.

Стосовно періоду з 28.06.2017 по 22.01.2019 позивач зазначає, що не провадив адвокатську діяльність та не отримував доходу, а тому вважає, у нього не виникло обов`язку зі сплати ЄСВ за вказаний період.

При цьому, позивач звертає увагу на те, що протиправність винесення контролюючим органом вимог про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ за вищевказані періоди була встановлена судовими рішеннями у справах №320/3840/19 та №320/5021/19.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13.08.2020 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що позивач, як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, є платником єдиного соціального внеску, а тому, незважаючи на сплату ЄСВ за ОСОБА_1 його роботодавцем, позивач зобов`язаний здійснювати сплату єдиного соціального внеску, який не може бути менше мінімального страхового внеску.

За таких обставин, відповідач зауважує, що спірна вимога була винесена правомірно та не підлягає скасуванню.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у період з 11.04.1995 по 28.12.2016 ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Судом встановлено, що на підставі рішення Київської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 24.02.2005 №117 позивачу було видано свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №2767/10 від 24.02.2005 (т.1, а.с.9).

З матеріалів справи вбачається, що Головним управлінням ДПС у Київській області було виставлено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 №Ф-809-25У, відповідно до якої станом на 13.01.2020 у позивача наявна недоїмка зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 7030,32 грн. (т.1, а.с.10).

Не погоджуючись з правомірністю прийняття вказаної вимоги, позивач звернувся з даним позовом до суду про визнання її протиправною та скасування, з приводу чого суд зазначає таке.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464, в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2464 у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні:

- єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування;

- застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

- недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно зі статтею 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є, зокрема:

- роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами (п.1);

- фізичні особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) (п.4);

- особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності (п.5).

Частиною першою статті 7 Закону №2464 визначено, що єдиний внесок нараховується, серед іншого:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (п.1);

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5 1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

При цьому, згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону №2464 мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону №2464 єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464 (в редакції з 01.01.2017) єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 7 Закону №2464 (в редакції з 03.10.2017) єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" мінімальну заробітну плату з 1 січня 2017 року установлено у місячному розмірі на рівні 3200 гривень.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2018 року дорівнював 3723 гривні.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2019 року становить 4173,00 гривні.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2020 року становить у місячному розмірі: з 1 січня - 4723 гривні.

Отже, розмір мінімального страхового внеску дорівнював:

- у 2017 році - 704,00 грн. на місяць (3200,00 грн. х 22%), 2112,00 грн. на квартал (704,00 грн. х 3);

- у 2018 році - 819,06 грн. на місяць (3723,00 грн. х 22%), 2457,18 грн. на квартал (819,06 грн. х 3).

- у 2019 році - 918,06 грн. на місяць (4173,00 грн. х 22%), 2754,18 грн. на квартал (918,06 грн. х 3);

- у 2020 році - 1039,06 грн. на місяць (4723,00 грн. х 22%), 3117,18 грн. на квартал (1039,06 грн. х 3).

У той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця або провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності Законом №2464 не врегульовано.

Верховний Суд у постановах від 05.03.2020 у справі №824/509/19-а (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 88062063) та від 27.11.2019 у справі №160/3114/19 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 85964928) зазначив, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відтак, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З урахуванням зазначених нормативно-правових положень можна дійти висновку, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону №2464 щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Отже, правовий висновок, викладений у вищевказаних постановах, підлягає обов`язковому врахуванню у спірних правовідносинах.

Як вбачається з трудової книжки позивач:

- у період з 15.01.2015 по 27.06.2017 працював на посаді юрисконсульта в Товаристві з обмеженою відповідальністю "Київське охоронне підприємство";

- з 23.01.2019 по теперішній час працює юрисконсультом в Товаристві з обмеженою відповідальністю "Європейський правовий захист" (т.1, а.с.49-53).

Сплата Товариством з обмеженою відповідальністю "Європейський правовий захист" за позивача, як найманого працівника, єдиного соціального внеску підтверджується довідкою цього підприємства та наданою ним звітністю (т. 1, а.с.46-47, 54-196).

Отже, дослідженню на предмет встановлення наявності або відсутності у позивача заборгованості з ЄСВ підлягає період, у який позивач не був працевлаштований та за який законодавчо встановлений обов`язок платників єдиного внеску здійснювати його сплату у розмірі, не меншому за розмір мінімального страхового внеску на місяць, тобто період з 28.06.2017 по 22.01.2019.

З цього приводу суд звертає увагу на те, що вказаний період нарахування вже був предметом неодноразового дослідження судами в рамках інших судових процесів.

Так, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03.08.2020 у справі №320/3840/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2021, визнано протиправними та скасовано вимоги Головного управління ДПС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 08.01.2019 №Ф-809-25-У та від 04.09.2019 № Ф-809-25.

При цьому, згідно тексту судового рішення, вимога від 08.01.2019 №Ф-809-25-У охоплювала такі нарахування:

- нарахування 19.04.2018 в автоматичному режимі суми внеску за 1й квартал 2018 року у розмірі 2457,18 грн.;

- нарахування 02.05.2018 в автоматичному режимі суми внеску за 2017 рік у розмірі 8448 грн.;

- нарахування 19.07.2018 в автоматичному режимі суми внеску за 2й квартал 2018 року у розмірі 2457,18 грн.;

- нарахування 19.10.2018 в автоматичному режимі суми внеску за 3й квартал 2018 року у розмірі 2457,18 грн.;

- нарахування 28.10.2018 до сплати сум штрафу 1814,62 грн. та пені 12147,55 грн., визначених в рішенні Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області від 13.09.2018 № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Вимога від 04.09.2019 № Ф-809-25 охоплювала такі нарахування:

- нарахування 21.01.2019 в автоматичному режимі суми внеску за 4й квартал 2018 року у розмірі 2457,18 грн.;

- нарахування 19.04.2019 в автоматичному режимі суми внеску за 1й квартал 2019 року у розмірі 2457,18 грн.;

- нарахування 19.07.2019 в автоматичному режимі суми внеску за 2й квартал 2019 року у розмірі 2457,18 грн.;

- нарахування 21.08.2019 в автоматичному режимі суми внеску за липень 2019 року у розмірі 918,06 грн.

Отже, вищевказаний спірний період нарахування (з 28.06.2017 по 22.01.2019) вже досліджувався у справі №320/3840/19. Це же період був охоплений і вимогою Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області №Ф-809-25 від 12.08.2019, яка була визнана протиправною та скасована постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2020 у справі №320/5021/19.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, обставини, встановлені судовими рішеннями у вищевказаних справах №320/3840/19 та №320/5021/19, визнаються судом преюдиціальними та не потребують додаткового доказування. Наведене, у свою чергу, свідчить про те, що за період, у який позивач не був працевлаштований (з 28.06.2017 по 22.01.2019), відсутні правові підстави для визначення до сплати недоїмки з ЄСВ.

Суд також зазначає, що оскільки оскаржувана у цій справі вимога про сплату недоїмки з ЄСВ була прийнята 11.05.2019, а в рамках справ №320/5021/19 та №320/3840/19 були визнані протиправними та скасовані вимоги, прийняті 12.08.2019 та 04.09.2019, тобто пізніше за спірну вимогу, періоди нарахувань ЄСВ за вимогами №Ф-809-25 від 12.08.2019 та від 04.09.2019 № Ф-809-25 охоплюють період нарахування за оскаржуваною у цій справі вимогою, що безумовно свідчить про наявність підстав для визнання її протиправною та скасування.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом зазначає, що під час звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн., що підтверджується квитанцією від 06.08.2020 №11 (т.1, а.с.8).

Враховуючи, задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача сплачений ним судовий збір у сумі 840,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління ДПС у Київській області.

Керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-809-25У від 11.05.2019.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір у сумі 840,80 грн. (вісімсот сорок грн. 80 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління ДПС у Київській області (ідентифікаційний код: 43141377, місцезнаходження: 03680, м.Київ, вул.Народного Ополчення, буд.5-А).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Дудін С.О.