Справа № 640/2661/20
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2021-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/2661/20 Суддя (судді) першої інстанції: Клименчук Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Кузьменка В.В., секретар судового засідання Романович І.І., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Безпалька Сергія Васильовича, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

05.02.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо зменшення розміру пенсії та зобов`язати здійснити з 01.08.2019 перерахунок та виплату пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком із врахуванням положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 №2148-VIII, яку позивач отримував до 01.08.2019 (в розмірі 8758,64 грн.) з урахуванням раніше виплачених сум.

Позовні вимоги мотивовані тим, що дії відповідача є незаконним та такими, що порушує його конституційні права.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2021 р у задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв правомірно при зменшенні розміру пенсії позивача у зв`язку із його працевлаштуванням.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач через представника подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким просить позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги аналогічні позовній заяві.

Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, яким підтримано висновки суду першої інстанції.

Відповідно до статті 311 КАС України, апеляційну скаргу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 як пенсіонер перебуває на обліку в ГУ ПФУ в м. Києві та отримує пенсію по інвалідності на підставі заяви про призначення пенсії від 24.04.2017, у якій вказано, що позивач не працює.

Позивачу призначено пенсію у розмірі 8758,64 грн., що підтверджується протоколом №2737 від 10.05.2017, в якому вказано, що Позивач не працює.

Відповідачем зазначено, що при відпрацюванні індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлено, що ОСОБА_1 з лютого 2018 року перебуває у трудових відносинах із товариством з обмеженою відповідальністю «Амструд», про що не повідомлено пенсійний орган.

На підставі зазначеного, відповідачем з 01.02.2018 проведено зміни в пенсійній справі щодо переведення позивача до категорії працюючих осіб та переведено з пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком на пенсію по інвалідності, внаслідок чого розмір пенсії зменшено.

Разом з тим, судом встановлено, що в результаті зміни виду розрахунку пенсії по інвалідності у зв`язку з працевлаштуванням виникла переплата пенсії, про що було повідомлено позивача листом Головного управління від 08.08.2019 № 179384/04. (а.с.107)

Вважаючи такі дії відповідача протиправними та такими, що не відповідає вимогам чинного законодавства, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів враховує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі Закон № 1058) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до ст. 80 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закону № 1788) заява про призначення пенсії працюючим подається за місцем роботи, а непрацюючим - до зазначених у статті 81 цього Закону органів за місцем проживання заявника.

Згідно ст. 81 Закону № 1788 призначення пенсій і оформлення документів для їх виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України.

Статтею 44 Закону № 1058 (в редакції чинній на час спірних правовідносин) визначено порядок звернення за призначенням пенсії, а саме заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Згідно ч.2 вказаної статті, заява про призначення пенсії за віком може бут подана застрахованою особою не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Отже, згідно вказаних норм, призначення пенсії відбувається на підставі заяви фізичної особи та на підставі документів наданих заявником.

Відповідно до ст. 9 Закону України №1058 встановлено такі види пенсійних виплат: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Положеннями пункту 3 частини 2 статті 16 вказаного Закону передбачено, що застрахована особа зобов`язана повідомляти територіальні органи Пенсійного фонду про зміну даних, що вносяться до її персональної облікової картки в системі персоніфікованого обліку та Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування, виїзд за межі держави та про обставини, що спричиняють зміну статусу застрахованої особи, протягом десяти днів з моменту їх виникнення.

У відповідності до п. 2.5. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок), у разі працевлаштування (навчання) особи, якій призначено пенсію, такою особою протягом 10 днів надається органу, що призначає пенсію, довідка про прийняття на роботу (навчання).

Дана норма кореспондується і з ст. 102 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII, відповідно до якої пенсіонери зобов`язані повідомляти орган, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати.

Згідно з п. 2.21 Порядку у разі працевлаштування (початку діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування) після призначення пенсії особа повідомляє орган, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, про дату працевлаштування (початок діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування), вид зайнятості (укладення трудового договору, цивільно-правового договору, реєстрація як фізичної особи - підприємця, провадження незалежної професійної діяльності) шляхом подання заяви. Заява може бути подана особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, або надсилається поштовим відправленням. При цьому відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 Закону особа надає на вимогу органу, що призначає пенсію, документи, що засвідчують відповідні відомості (у тому числі копію трудової книжки із записом про працевлаштування та/або копію цивільно-правового договору).

Таким чином, на позивача вищезазначеними нормами законодавства покладено обов`язок повідомляти Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві про працевлаштування та звільнення з роботи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , будучи пенсіонером та перебуваючи на обліку в управлінні ПФУ, щонайменше з 24 квітня 2017 року (день подання заяви про призначення пенсії) особисто ознайомлений з тим, що даний вид пенсії передбачений як непрацюючому та про те, що пенсія буде зменшена на відповідний процент, про обов`язок повідомляти пенсійний орган щодо працевлаштування, проте з заявою відповідно до пункту 2.5 Порядку № 22-1, ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві не звертався. При цьому, позивач не заперечує того, що він не повідомив пенсійний орган про працевлаштування.

Перерахунок пенсії проводиться з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму/мінімальної заробітної плати.

Пенсіонерам, які працюють (провадять діяльність, пов`язану з отриманням доходу, що є базою нарахування, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування), після звільнення з роботи або припинення такої діяльності пенсія перераховується з урахуванням прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність/мінімальної заробітної плати, визначених законом на дату звільнення з роботи або припинення такої діяльності.

Разом з тим, відповідно до ст. 50 Закону № 1058, суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Розмір відрахування з пенсії обчислюється з суми, що належить пенсіонерові до виплати і проводиться утримання не більш як 20 відсотків розміру пенсії.

Судом встановлено, що позивач з лютого 2018 року перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Амструд» та одночасно перебував на обліку у відповідача як непрацездатна особа та отримував відповідну пенсію.

З 17.06.2018 р. ОСОБА_1 виповнилося 60 років та мав право на пенсію, як особа яка досягла права на пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону №1058.

Проте, матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача з відповідною заявою, тому доводи позивача щодо невірного обрахування переплати пенсії при встановлених обставинах не заслуговують на увагу.

Так, в контексті викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач повинен був своєчасно повідомити відповідача про своє працевлаштування, шляхом подання письмової заяви, як це передбачає Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №752/268/17 і колегія суддів не вбачає підстав для відступлення від неї.

У разі невиконання цього обов`язку і одержання у зв`язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду.

Розмір відрахування з пенсії обчислюється з суми, що належить пенсіонерові до виплати.

З усіх інших видів стягнень може бути відраховано не більш як 20 відсотків пенсії.

Наведена норма кореспондується із положеннями ст. 103 Закону № 1788, згідно якої, суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім`ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії.

Відрахування на підставі рішень органу, що призначає пенсії, провадяться в розмірі не більше 20 процентів пенсії понад відрахування з інших підстав.

Порядок повернення сум пенсій, виплачених надміру, та списання сум переплат пенсій, що є безнадійними до стягнення, затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України 21.03.2003 № 6-4 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 25.11.2014 № 25-3) (далі Порядок № 6-4) визначає механізм повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання територіальними органами Пенсійного фонду України сум переплат пенсій, що є безнадійними до стягнення.

Відповідно до п. 3 Порядку № 6-4 суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду України чи в судовому порядку відповідно до статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішення про стягнення приймає територіальний орган Пенсійного фонду України, в якому пенсіонер перебуває на обліку як одержувач пенсії.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Оцінивши надані сторонами у справі докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до ст.86 КАС України, та надавши відповідь на кожен із специфічних, доречних та важливих доводів заявника в світлі висновку, викладеного в пункті 25 Рішення Європейського Суду з прав людини «Проніна проти України» (заява №63566/00, Страсбург 18 липня 2006 року), суд приходить до висновку про можливість винесення законного і об`єктивного рішення у справі з урахуванням всіх обставин, наведених вище.

При цьому, суд зауважує, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

У відповідності до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В контексті викладеного, суд зазначає, що, оскільки позивачем не було повідомлено пенсійний орган про те, що він є працевлаштованим з лютого 2018, та позивачем не було подано заяву про перехід на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», то відповідачем правомірно зменшено розмір пенсії позивача.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Враховуючи наведене вище, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Повне судове рішення складено 03.08.2021 року.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника Безпалька Сергія Васильовича, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2021 р. - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та подальшому оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.1 ст.263 , п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Колегія суддів:О.В. Карпушова
Л.В. Губська
В.В. Кузьменко