Справа № 360/1481/21
Суддя: В.С. Шембелян
Дата ухвалення: 2021-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

14 липня 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/1481/21

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Шембелян В.С.,

за участю секретаря судового засідання - Пономарьової О.І.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Смирнова О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури про стягнення матеріальної шкоди в розмірі неотриманої заробітної плати,-

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов адвоката ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури, в якому, позивач, з урахуванням уточненої заяви від 14.04.2021 (а.с.32-46), просить суд:

- стягнути з Луганської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 недоотриману частину заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», внаслідок застосування Луганською обласною прокуратурою положення п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, визнаного рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26.03.2020 - неконституційним, за період з 01 липня 2015 року по 01 листопада 2019 року в сумі 843 045 грн 39 коп.;

- стягнути з Луганської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 недоотриману частину заробітної плати, а саме надбавки за вислугу років, передбаченої ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», внаслідок застосування Луганською обласною прокуратурою положення п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, визнаного рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26.03.2020 - неконституційним, за період з 01 липня 2015 року по 01 листопада 2019 року в сумі 160 948 грн 52 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач працював в органах прокуратури України з 05.07.2007 по 01.11.2019 на слідчо-прокурорських посадах прокуратур міст і районів, прокурора відділу та заступника начальника відділу прокуратури Луганської області. Наказом виконувача обов`язків прокурора Луганської області № 1356к від 01.11.2019 позивача звільнено з органів прокуратури.

10 лютого 2021 року позивач звернувся із запитом до відповідача щодо підстав невиплати йому частини заробітної плати з урахуванням рішення КСУ № 6-р/2020 від 26.03.2020 за період роботи позивача на відповідних посадах в органах прокуратури, починаючи з 01 липня 2015 року по 01 листопада 2019 року.

17 лютого 2021 року відповідач надав позивачу відповідь на запит, в якій, посилаючись на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-ІХ від 19.09.2019, яким внесені зміни до Закону України «Про прокуратуру», зазначив, що позивач фактично працював в іншому органі прокуратури, ніж той, яким є відповідач, а також, що з 26.03.2020 оплата праці прокурорів продовжує здійснюватися згідно з постановою КМУ № 505 від 31.05.2012 з питань оплати праці працівників органів прокуратури, і тому відмовив в здійсненні перерахунку заробітної плати позивача, вважаючи його вимоги безпідставними.

На думку позивача, наявність підстав для перерахунку його заробітної плати підтверджується висновками рішення КСУ № 6-р/2020 від 26.03.2020, згідно з якими нарахування заробітної плати працівникам прокуратури має здійснюватися саме на підставі спеціального закону (Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ (ЗУ «Про прокуратуру» -надалі)), частиною першою статті 81 якого передбачено, що заробітна плата прокурора регулюється Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Позивач вважає, що застосування неконституційного правового акту відповідачем ( в період його чинності) при обчисленні розміру його заробітної плати і не застосування норми спеціального закону було протиправним і завдало шкоди майновим інтересам позивача у вигляді сум недоотриманої заробітної плати.

Тому позивач дійшов висновку, що відповідачем порушено право власності позивача на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованої ч. 3 ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру», ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За викладених обставин позивач вважає, що належним способом захисту його прав у наведених правовідносинах є застосування норми прямої дії ч. 3 ст. 152 Конституції України та стягнення на його користь з відповідача неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного ч. 3 ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру» та надбавки за вислугу років, передбаченої ч. 7 ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру», яку останній недоотримав через застосування відповідачем положення п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України.

Для визначення розміру заявлених вимог позивачем використані відомості про розміри фактичного нарахування йому посадового окладу та надбавки за вислугу років у спірний період, що надані на запит позивача листом від 17.02.2021 №27-33вих-2021 Луганської обласної прокуратури.

Розмір сум недоплаченої позивачу заробітної плати обчислено ним відповідно до розмірів посадових окладів, що визначені ч.3 ст.81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ в 10, 11, 12 розмірів мінімальної заробітної плати, з урахуванням положень відповідних Законів України «Про Державний бюджет», що визначали розмір таких виплат у спірний період, за відрахуванням фактично нарахованих позивачу сум посадових окладів за цей час. Таким же чином розраховано і неотримані позивачем суми надбавки за вислугу років, розмір якої як належний обчислено позивачем з урахуванням вимог ч. 7 ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру».

Ухвалою суду від 19.04.2021 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін (арк. спр. 47-48).

Ухвалою суду від 18.05.2021 вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (арк.спр.65).

Ухвалою суду від 01.06.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті (арк. спр. 88).

Луганською обласною прокуратурою 07.05.2021 надано до суду відзив (арк. спр. 52-56), в якому відповідач зазначає про законність своїх дій та рішень, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на такі обставини.

Розмір посадового окладу в період роботи в органах прокуратури ОСОБА_1 був встановлений в межах затвердженого фонду оплати праці і визначався відповідно до діючих нормативно-правових актів, що регулювали питання оплати праці прокурорів. Так, ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», який набрав чинності з 15 липня 2015 року, визначено заробітну плату прокурора. Водночас, п. 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та п. 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» було передбачено, що норми положень ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» у 2015 та 2016 роках застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету. Разом з цим, Законом України від 28.12.2014 № 79-УІІІ «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» внесено зміни до Бюджетного кодексу України (далі - Кодекс), зокрема розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено п. 26, яким, серед іншого, встановлено, що норми і положення статті 81, пунктів 13,14 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України від 14.10.2014 № 1697-УІІ «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.

Відповідач зазначає, що рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26 березня 2020 року на спірні правовідносини щодо стягнення на користь позивача матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати, внаслідок прийняття неконституційного акту, за період з 01.07.2015 по 01.11.2019, не може вплинути, оскільки такі факти виникли до прийняття вказаного рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з Луганської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати, внаслідок прийняття неконституційного акту, за період з 01.07.2015 по 01.11.2019 задоволенню не підлягають.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі, надав аналогічні пояснення тим, що викладені в позові, послався на висновки рішень Конституційного суду України, в тому числі як на приклади правозастосовної практики в подібних правовідносинах.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, в тому числі, що позивачу в спірний період нараховувалися та виплачувалися крім посадового окладу та надбавки за вислугу років й інші складові заробітної плати, виплата яких не була передбачена ст.81 ЗУ «Про прокуратуру», а визначалася постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури». На підтвердження таких обставин прокуратурою надані відповідні довідки про нарахування та виплату заробітної плати позивачу в розрізі складових. Крім того, на думку відповідача, позивачем пропущений місячний строк звернення до суду з вимогами про оскарження дій відповідача, що пов`язані з проходженням позивачем публічної служби, що передбачено ч.5 ст. 122 КАС України.

Отже, на підставі наданих сторонами письмових доказів, з урахуванням показань свідків та пояснень сторін, суд встановив такі обставини справи.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 20-21,22).

У період з 05.07.2007 по 01.11.2019 позивач працював безперервно в органах прокуратури, що підтверджується відповідними записами у його трудовій книжці серія НОМЕР_2 від 23.04.2002 (а.с. 14-15).

10.02.2021 позивач звернувся до відповідача із запитом про надання інформації щодо розміру посадового окладу за час перебування на відповідних посадах в органах прокуратури Луганської області у період з 01.07.2015 по 01.11.2019 та просив повідомити про причини, не проведення повної виплати заробітної плати за зазначений період. В даній заяві позивач послався на визнання Конституційним Судом України неконституційними положень пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с. 16-17).

17.02.2021 за вих.№27-33 відповідачем повідомлено позивача, про те, що розмір посадового окладу в період роботи в органах прокуратури був встановлений в межах затвердженого фонду оплати праці і визначався відповідно до діючих нормативно-правових актів, що регулювали питання оплати праці прокурорів. Так, статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», визначено заробітну плату прокурора. Разом з цим, пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» було передбачено, що норми положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» на 2015 рік застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету. Також пунктом 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» передбачено, що норми положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» на 2016 рік застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету. Водночас Законом України від 28.12.2014 № 79-VІІІ «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» внесені зміни до Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 № 2456-VІ, зокрема, розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено пунктом 26, яким, серед іншого, встановлено, що норми і положення статті 81, пунктів 13,14 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету. Окрім того, згідно з нормами частин першої та другої статті 23 Кодексу будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному Кодексом. З огляду на викладене, органи прокуратури не мали правових підстав виплати заробітної плати поза межами видатків державного бюджету на оплату праці в розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України (а.с. 18-19).

Отже, факт виплати позивачу заробітної плати в спірний період в меншому розмірі, ніж передбачено статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», визнає відповідач та підтверджено листом від 17.02.2021 №27-33вих-2021 Луганської обласної прокуратури (а.с.18-19).

Довідками про нарахування та виплату заробітної плати позивачу в розрізі складових підтверджено той факт, що до складу заробітної плати позивача в спірний період з 01 липня 2015 року по 01 листопада 2019 року входили не тільки посадовий оклад та надбавка за вислугу років, однак ще і щомісячна премія і надбавка за класний чин, надбавка за виконання ОВР, вислуга слідчим, надбавка за таємність, інші виплати (а.с. 103-107).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд керується такими вимогами чинного законодавства.

За приписами статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин,) заробітна плата прокурорів регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених Законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Частиною 9 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

За приписами статті 89 Закону України «Про прокуратуру» функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

Відповідно до пункту 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» норми і положення, зокрема, статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів.

Законом України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» були внесені зміни до пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачала, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

В своїх рішеннях Конституційний Суд України (абзаци шостий, восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020) неодноразово звертав увагу на те, що «…предмет регулювання Кодексу (Бюджетного кодексу України), так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 наголошував на тому, що „законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони" (абзаци третій, четвертий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини).

Таким чином, виходячи з того, що предмет регулювання Кодексу, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України.».

З посиланням на вказані висновки в раніше розглянутих справах Конституційний Суд України в рішенні від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18), крім іншого, зазначив, що «…відповідно до підпункту 5 пункту 63 розділу І Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року № 79-VIII розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу доповнено, зокрема, пунктом 26, яким встановлене відмінне від спеціального нормативного регулювання заробітної плати прокурора, закріпленого частиною першою статті 81 Закону, за якою заробітна плата прокурора регулюється Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, Конституційний Суд України вважає, що окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу, згідно з яким норми і положення статті 81 Закону застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, спричиняє юридичну невизначеність при застосуванні зазначених норм Кодексу та Закону, а отже, є таким, що суперечить принципу верховенства права, передбаченого частиною першою статті 8 Конституції України.».

Отже, на підставі викладеного, рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Зазначене положення визнане неконституційним і таким, що втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення - з 26 березня 2020 року.

На думку позивача, наявність підстав для перерахунку його заробітної плати підтверджується висновками рішення КСУ № 6-р/2020 від 26.03.2020, згідно з якими нарахування заробітної плати працівникам прокуратури мало здійснюватися саме на підставі спеціального закону (Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ (ЗУ «Про прокуратуру» -надалі)), частиною першою статті 81 якого передбачено, що заробітна плата прокурора регулюється Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Таке застосування норм законодавства відповідає принципу правової визначеності та принципу Верховенства права.

Суд погоджується з аргументами позивача, що дія норми статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ як спеціального закону, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, не могла бути зупинена шляхом видання рівнозначного за юридичною силою нормативного акту (підпункту 5 пункту 63 розділу І Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року № 79-VIII чи законів про Держбюджет на відповідний рік, які, як визнано неодноразово Конституційним Судом України, мають інший окремий предмет регулювання правовідносин, що віднесений до бюджетної сфери).

Отже така норма (статті 81 ЗУ "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ) не втрачала своєї чинності і до визнання неконституційною зазначеної норми Бюджетного кодексу України за рішенням Конституційного суду, і тому саме ця норма як норма спеціального закону мала бути застосована відповідачем для визначення розміру заробітної плати позивача за загальним правилом правозастосовної практики при наявності конкуренції норм права.

Факт виплати позивачу заробітної плати в спірний період в меншому розмірі, ніж передбачено спеціальним законодавством (статтею 81 Закону України «Про прокуратуру»), визнає відповідач та підтверджено листом від 17.02.2021 №27-33вих-2021 Луганської обласної прокуратури (а.с.18-19).

Тому суд дійшов висновку, що право позивача на отримання заробітної плати в розмірі, визначеному спеціальним законодавством, дійсно порушене протиправними діями Прокуратури Луганської області (, місце знаходження: 93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Богдана Ліщини, буд. 27) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати в період з 01.07.2015 по 01.11.2019 без урахування вимог статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII щодо розміру посадового окладу прокурорів.

У зв`язку з чим для повного захисту порушених прав позивача є підстави для виходу судом за межі позовних вимог та визнання таких дій протиправними відповідно до вимог ч.2 ст.9 КАС України.

Частина 3 статті 152 Конституції України визначає, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Однак, закон, який встановлює порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, до цього часу в України не прийнято.

Зважаючи на те, що норми Конституції України є нормами прямої дії, звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (ч. 2 ст. 8 Конституції України).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» ("C. G. and Others v. BULGARIA"), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи. Ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату, винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, позивач має право на відшкодування матеріальної шкоди, завданої у зв`язку із дією закону, який визнано неконституційним.

Згідно частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акту чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акту чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Пунктом 6 частини 2 цієї ж статті визначено, що у разі прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, суд може прийняти рішення стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Таким чином, наслідком вирішення позовної вимоги про відшкодування матеріальної шкоди є стягнення конкретної суми, визначеної судом.

Суд звертає увагу на ті обставини, що з часу постановлення Рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року, заробітна плата прокурорам мала бути нарахована у відповідності до статті 81 Закону України «Про прокуратуру» в редакції до змін, внесених № 79-VIII від 28 грудня 2014 року. Відтак, сума заробітної плати, яка не була нарахована та виплачена в період дії неконституційного акту (до 26 березня 2020 року) підлягає відшкодуванню, як матеріальна шкода.

Як зазначив позивач, він був звільнений з органів прокуратури з 01.11.2019, тому суд розглядає позовні вимоги про стягнення заробітної плати за період 01.07.2015 по 01.11.2019 як такі, що мають характер завданої позивачу внаслідок протиправних дій відповідача матеріальної шкоди.

Разом з цим, в період з 26 жовтня 2014 року по 31 грудня 2016 року ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» встановлювала, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

З 01 січня 2017 року по 24 вересня 2019 року ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» визначала, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» було установлено у 2015 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 1218 гривень, з 1 вересня - 1378 гривень.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» було установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі:

з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» було установлено у 2017 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2017 року - 1600 гривень.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» було установлено у 2018 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2018 року - 1762 гривні.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» було установлено у 2019 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2019 року - 1921 гривня.

Перевіривши розрахунок позивача, здійснений на підставі відомостей листом від 17.02.2021 №27-33вих-2021 Луганської обласної прокуратури (а.с.18-19) та підтверджений довідками про нарахування та виплату заробітної плати позивачу в розрізі складових за період з 01 липня 2015 року по 01 листопада 2019 року (а.с. 103-107), суд дійшов висновку, що такий розрахунок є математично вірним. Різниця у виплаті складає 1 003 993,91 грн., що є сумою матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню.

Відповідач не навів суду жодних доводів щодо невірного визначення позивачем суми матеріальної шкоди у заявленому розмірі.

Луганська обласна прокуратура стверджує, що не є належним органом, до якого пред`явлено вимоги. Суд зазначає, що оскільки Державою Україна конкретного порядку та конкретного органу уповноваженого на відшкодування шкоди за ч. 3 ст. 152 Конституції України на законодавчому рівні не закріплено у спірних правовідносинах щодо компенсації шкоди завданої прийняттям неконституційного акту, у вигляді недоплаченої частини заробітної плати, яка мала бути нарахована позивачу, за період коли позивач працював на прокурорських посадах, Держава діє через державний орган, в якому фактично працював позивач - Луганську обласну прокуратуру (колишня назва Прокуратура Луганської області), оскільки позивач працював в тій самій юридичній особі (, місце знаходження: 93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Богдана Ліщини, буд. 27).

Тому належним способом відновлення порушених прав позивача буде саме стягнення сум матеріальної шкоди з Луганської обласної прокуратури на користь позивача.

Також суд зазначає, що виплата інших складових заробітної плати (крім посадового окладу та надбавки за вислугу років) - інших виплат, передбачених законодавством, а також премії прямо передбачена ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», тому отримання позивачем таких виплат на підставі інших норм законодавства, в тому числі на підставі постанов Кабінету Міністрів України, відповідає вимогам спеціального законодавства з цього приводу. Отже, суд не вважає слушними зазначені вище аргументи відповідача з таких підстав.

Згідно з вимогами ч.2 ст. 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Офіційне тлумачення положення частини другої статті 233 надавались в Рішеннях Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15.10.2013, № 9-рп/2013 від 15.10.2013.

Суд не вважає слушною правову позицію, згідно з якою, строк позовної давності щодо стягнення заробітної плати у відносинах публічної служби має визначатися виключно ч.5 ст.122 КАС України, оскільки таке тлумачення норм чинного законодавства призведе до значного звуження права службовців на судовий захист (ст. 6 Європейської конвенції з прав людини) порівняно з іншими працівниками в тотожних трудових правовідносинах і надаватиме державі як роботодавці жодним чином необґрунтовані привілеї.

Судом не вирішується питання щодо розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору згідно пункту 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись вимогами статей 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури про стягнення матеріальної шкоди в розмірі неотриманої заробітної плати задовольнити.

Визнати протиправними дії Прокуратури Луганської області (, місце знаходження: 93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Богдана Ліщини, буд. 27) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати в період з 01.07.2015 по 01.11.2019 без урахування вимог статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII щодо розміру посадового окладу прокурорів.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Луганської обласної прокуратури (, місце знаходження: 93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Богдана Ліщини, буд. 27) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) відшкодування матеріальної шкоди у розмірі неотриманої частини заробітної плати за період з 01.07.2015 по 01.11.2019 в сумі 1 003 993,91 (один мільйон три тисячі дев`ятсот дев`яносто три) гривні 81 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 23 липня 2021 року.

Суддя В.С. Шембелян