Справа № 640/3664/19
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2021-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3664/19 Головуючий у І інстанції Пащенко К.С.
Суддя-доповідач Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

при секретарі: Черніченко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позову Позивач зазначав, що є громадянином Російської Федерації та перебуває за її межами, в Україні, у зв`язку з тим, що не може повернутись на територію Російської Федерації та змушений шукати захист в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали в нього обґрунтовані побоювання за життя, свободу та здоров`я. Позивач вказував, що через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через політичні переконання та побоювання ув`язнення в ситуаціях порушення прав людини не може повернутись в країну походження - Російську Федерацію.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 квітня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі Позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Апеляційна скарга мотивована, зокрема, тим, що суд першої інстанції не досліджував належним чином інформації про країну походження. Позивач звертає увагу на те, що у разі його повернення до РФ, він побоюється стати жертвою переслідувань та ув`язнення через за його зв`язки з Українською федерацією біатлону та систематичного порушення прав людини в Російській Федерації.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Російської Федерації.

Позивач звернувся до Управління Державної міграційної служби України у Київській області з заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребують додаткового захисту.

Повідомленням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 14.02.2019 року № 11 йому повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України від 31.01.2019 року № 10-19.

Позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись з рішення Державної міграційної служби України від 31.01.2019 року № 10-19, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що Позивач не надав і жодних доказів, які підтвердили б наявність у нього політичних поглядів та переконань, які суперечать ідеології та діяльності діючого уряду РФ унеможливлюють повернення до країни походження та щодо його дій, що свідчить про необґрунтованість тверджень Позивача, оскільки останні ґрунтуються лише на загальновідомій інформації та носять суб`єктивний характер.

Інформація про ситуацію в країні походження Позивача, є загальновідомою та не потребує доказування, та наявних у них реальних побоювань стати жертвами переслідування у разі повернення до країни громадянської належності не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

За таких обставинах суд зауважив, що побоювання, які виникли у Позивача мають суто суб`єктивний характер і не підтвердженні жодними документальними даними, заявник не має речових доказів наявності погроз у свій бік, як і не має інших документальних підтверджень щодо своїх слів.

Натомість, Відповідачем було проведено збір та аналіз інформації про Позивача, країну його походження, у результаті чого не встановлено наявності фактичних доказів того, що побоювання Позивача стати жертвою переслідувань у країні походження є реальними.

На думку суду, причини, які Позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пункту частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21 жовтня 1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Так, «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з частиною 7 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Проте, вказані вимоги не були дотримані Позивачем, а саме: не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності; не надано ніяких переконливих доказів про факти погроз, його переслідування на Батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення до Російської Федерації; до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що зі змісту заяви Позивача від 20.09.2018 вбачається, що Позивач має вищу освіту Челябінського державного інституту фізичної культури за фахом тренер біатлону, працював тренером з біатлону в спеціалізованих дитячо-юнацьких спортивних школах олімпійського резерву протягом 1987-2012 років у м. Звенігово (Російська Федерація), протягом 2012-2013 років у м. Тюмень (Російська Федерація), протягом 2013-2014 років у м. Санкт-Петербург (Російська Федерація), протягом 2014-2017 років у м. Москва (Російська Федерація). З 2011 року по теперішній час ОСОБА_1 співпрацює з федерацією біатлону України та є членом федерації біатлону у Волинській області.

Заявник не був членом жодних політичних, громадських, релігійних, військових організацій в країні громадянської належності, на території України займається підтримкою благодійних недержавних організацій.

16.04.2018 ОСОБА_1 вибув з території Російської Федерації потягом до м. Брест (Білорусь) де знаходився одну добу, після чого направився на легковому автомобілі у напрямку кордону з Україною. Кордон з Україною перетнув нелегально, пішки, поза пунктом пропуску. З с. Шацьк (Волинської області) на маршрутному таксі доїхав до м. Луцьк (Україна), де на нього чекав товариш. З м. Луцьк Позивач 18.04.2018 переїхав до м. Київ.

З 2011 року заявник співпрацюючи з федерацією біатлону України, був тренером чотирьох спортсменок громадянок Російської Федерації, які за його допомогою почали виступати за збірну України. Через що, на думку Позивача, в подальшому почались утиски стосовно його трудової діяльності, оскільки його звільнили з роботи, а потім заарештували за сфабрикованими звинуваченнями та тримали у слідчому ізоляторі.

Заявник вважає, що у випадку повернення на Батьківщину він може зазнати переслідування за сфабрикованою кримінальною справою проти нього (частина 3 статті 132 Кримінального кодексу Російської Федерації «Насильницькі дії сексуального характеру» ) через його зв`язки з українською федерацією біатлону.

Також Позивач в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції взагалі не поцікавився актуальною ситуацією у країні походження Позивача під час прийняття оскаржуваного рішення, не зважаючи на те, що такі дані були наведені Позивачем у своєму адміністративному позові. Зокрема, Позивач посилається на публікацію «Радіо «Вільна Європа/ Радіо Свобода», в якій Росія домагається умовного покарання для директора української бібліотеки, оскільки вона була затримана в жовтні 2015 року за звинуваченням у розпалюванні екстремізму та етнічної ненависті, тому як в її бібліотечному фонді були книги українського ультранаціоналіста та автора ОСОБА_2 , чиї роботи є забороненими в Росії.

Також Позивач посилається на публікацію «Міжнародна Амністія» (Amnesty International), в якій сочинського активіста, утримуваного у в`язниці за абсурдні звинувачення, давно пора звільнити, в якій зазначено, що ОСОБА_3 відправили під арешт на 15 днів в лютому 2014 року по сфабрикованим обвинуваченням в хуліганстві «лайка на автобусній зупинці». Відбувши цей строк його відразу ж приговорили до трьом рокам позбавлення волі, ймовірно за пошкодження паркану, який незаконно закривав будівництво в охоронюваній лісовій зоні.

На підставі наведенного, Позивач вважає, що залишити країну походження його змусили обставини, які унеможливлюють його безпечне проживання в цій країні.

Оцінюючи такі доводи Позивача посадові особи Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області дослідили інформацію, зазначену заявником під час співбесіди, та встановили, що історія його переслідування є необґрунтованою та не містить конвенційних ознак визначення статусу біженця.

Твердження Позивача стосовно утисків керівництва, які призвели до його звільнення не є правдоподібними, оскільки в наданій Позивачем копії трудової книжки відсутні відмітки про примусове звільнення, а навпаки зазначено, що Позивач отримував подяки та звільнявся лише за власним бажанням.

Дослідженням матеріалів особової справи спостерігається, що єдиною причиною звернення Позивача до територіального підрозділу ДМС України стало бажання уникнути кримінальної відповідальності в країні громадянської належності, на що очевидно вказують наступні факти

- під час співбесіди від 28.09.2018 року Позивач особисто зазначав, що основною причиною виїзду з території країни громадського походження стало бажання уникнути кримінальної відповідальності за статтею 132 Кримінального тексу Російської Федерації (Насильницькі діяння сексуального характеру), яка за словами Позивача передбачає ув`язнення від 8 до 15 років (Позивача звинувачували у насильницьких діяннях стосовно двох неповнолітніх вихованок 1998 року народження та 1999 року народження, 05.06.2016 року заявника було заарештовано на території Російської Федерації та направлено до СІЗО м. Псков (Російська Федерація) де Позивач перебував 6 місяців. З 26.12.2016 по 26.02.2017 року шукач захисту перебував під домашнім арештом, з 26.02.2017 року за рішенням суду знаходився на території Російської Федерації під підпискою про невиїзд. Останнє засідання по справі за статтею 132 Кримінального кодексу Російської Федерації (Насильницькі діяння сексуального характеру) із призначенням остаточного вироку повинно було відбутись 20.04.2018 року але Позивач 16.04.2018 року нелегально вибув до України, уникнувши кримінальної відповідальності;

- елемент кримінального переслідування особи не містить взаємозв`язку із переслідуванням за конвенційними ознаками визначення статусу біженця. Відповідно до тверджень Позивача, на території Російської Федерації відкрито кримінальну справу за статтею 132 Кримінального кодексу Російської Федерації (Насильницькі діяння сексуального характеру);

- в ході опитування шукачем захисту не наведено обґрунтованих пояснень щодо неможливості повернення до Російської Федерації та приймати участь у розгляді власної кримінальної справи шляхом залучення адвокатів з метою доведення непричетності у скоєнні вказаного злочину (з урахуванням відсутності станом на теперішній час кінцевого вироку по справі, що фактично вказує на усі можливості отримати Позивачем виправданого вироку у разі доведення власної непричетності до скоєння кримінального правопорушення);

- встановлено, що особа тривалий час володіє інформацією щодо власного кримінального переслідування на території Російської Федерації, зокрема користувався послугами адвокатів, підтримує зв`язок з рідними, що залишились на території країни громадянського походження.

Відповідач підсумувавши одержану інформацію, прийшов до висновку про відсутність будь-яких елементів переслідування Позивача за ознакою політичних переконань в країні громадянської належності.

За наведених обставин, суд першої інстанції обґрунтовано вказував на відсутність підстав для визнання Позивача біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки матеріали справи не містять, а Позивачем не було надано жодних доказів того, що він підпав під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні у тому числі за ознаками раси, національності, віросповідання, політичних поглядів чи належності до певної соціальної групи. Намагання у такий спосіб уникнути кримінальної відповідальності в своїй країні шляхом переховування в іншій країни, не є передбаченою законодавством України підставою для надання такій особі статусу біженця.

У такий спосіб Позивач намагається отримати захист в України саме у зв`язку із здійсненням в Російській Федерації кримінального провадження, («Насильницькі дії сексуального характеру») та відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» він не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.08.2020 у справі № 826/1029/17.

При цьому, згідно з частиною 1 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Позивач до прибуття на територію України перебував на території третіх безпечних країн - Білорусь, у якій за захистом не звертався.

Так, Позивач нелегально перетнув кордон з Україною 16.04.2018 року.

Вперше за захистом Позивач звернувся до управління Державної міграційної служби у Київській області лише 20.09.2018, тобто більш ніж через п`ять місяців після прибуття в Україну, що додатково свідчить про відсутність наміру в Позивача бути визнаним біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту та порушення Позивачем вимог частини другої статті 5 Закону № 3671-VI.

Отже, Позивач звернувся до Відповідача із відповідною заявою з порушенням вимог статті 5 Закону.

При цьому, жодного доказу та доводу на підтвердження обґрунтованості звернення до органу міграційної служби з пропуском встановленого строку Позивачем не надано та не наведено.

Тобто, факт зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю Позивача та вказує на те, що дані звернення до Відповідача із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України.

Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом узгоджується із позицією Верховного Суду висловленою у постанові від 14 березня 2018 року по справі № 820/1502/17.

Так, Верховний Суд зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з цим, матеріали даної справи не містять жодних доказів того, що Позивач брав участь в діяльності політичних партій та інших організацій чи зазнавав переслідувань через належність віросповідання. Не надано таких доказів і під час апеляційного розгляду справи.

Враховуючи наведені норми діючого законодавства, наведені Позивачем обставини та вказані Відповідачем факти про Позивача, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що не встановлено фактів, які б свідчили про можливість Позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Причини, які Позивач зазначив, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 826/14018/16 (провадження № К/9901/22298/18), від 20 лютого 2020 року у справі № 815/3481/17 (провадження № К/9901/47292/18).

Таким чином, Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області обґрунтовано зроблено висновок про те, що Позивач не бажає повертатись до країни своєї громадської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачем до суду апеляційної інстанції подано клопотання про приєднання доказів, в якому просив приєднати додані докази до матеріалів справи та врахувати їх при прийнятті судового рішення.

У вказаному клопотанні Позивачем зазначено, що він тренував відомих біатлоністів, у тому числі сестер Бєлкіних, які перейшли на бік України, через що у Позивача почалися переслідування в Російській Федерації.

Так, Позивачем надано докази того, що він тренує біатлоністів України, як показують чудовий результат у змаганнях, тому для біатлону України Позивач має велике значення за його вагомий внесок, а враховуючи гібридну війну між Україною та Російською Федерацією, професійного майбутнього в Російській Федерації у Позивача не має, а є лише переслідування через його політичні переконання.

Відповідно до частин першої, другої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи частини четвертої ст. 308 КАС України, якими передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, обов`язок суду апеляційної інстанції досліджувати докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилається в апеляційній скарзі, не повинен виходити за межі вимог процесуального закону щодо необхідності прийняття судом апеляційної інстанції доказів лише у випадках, коли учасник справи належним чином обґрунтував неможливість їх подання з причин, які об`єктивно від нього не залежали.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності підстав надавати оцінку долученим до вказаного клопотання доказам, оскільки Позивач не обґрунтував причин, що унеможливити їх подання до суду першої інстанції, а у суду апеляційної інстанції відсутні підстави вважати, що Позивач мав об`єктивні перешкоди для подання цих документів до суду першої інстанції.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскаржуване рішення, яким Позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято Відповідачем на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, з чим погоджується колегія суддів.

Згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктом 1 чи пунктом 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктом 1 чи пунктом 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання Позивача біженцем та вважає, що спірне рішення ДМС України прийнято на підставі та у межах повноважень, визначених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тому позовні вимоги нормативно та документально не підтверджуються.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи, викладені Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 квітня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко

Повний текст складено 02.08.2021 року.