Справа № 460/10355/21
Суддя: Т.О. Комшелюк
Дата ухвалення: 2021-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

04 серпня 2021 року м. Рівне №460/10355/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О. за участю секретаря судового засідання Гоц О.П. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Рапіта О.В.,

відповідача: представник не прибув, третьої особи відповідача : ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону
доВідділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1
про скасування постанови, -
В С Т А Н О В И В:

Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач), третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_1 (далі - третя особа) про скасування постанови від 06.07.2021 ВП № 65262251 про накладення штрафу у розмірі 5100грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, не з`ясувавши поважності причин невиконання рішення суду, безпідставно виніс спірну постанову, тому вона належить до скасування.

Відповідач подав відзив на позов в якому позовні вимоги уважає безпідставними та необґрунтованими. Свої доводи аргументує нормами законодавства про виконавче провадження, положеннями Європейської Конвенції щодо обов`язковості виконання рішень суду та тим, що позивач не виконав судового рішення без поважних причин, тому спірна постанова є правомірною. Просить у задоволенні позову відмовити.

Третя особа подала пояснення в яких заперечує проти позовних вимог. Свої заперечення мотивує тим, що позивач не має об`єктивних перешкод для виконання судового рішення у справі № 460/7603/20, і ухиляється від його виконання свідомо, з невідомих для інших сторін виконавчого провадження обставин, тому застосування заходів процесуального примусу є правомірним. Просить у задоволенні позову відмовити.

Позовна заява надійшла до суду 22.07.2021.

27.07.2021 ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

02.08.2021 ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання позивача про проведення судового засідання в режимі відео конференції.

03.08.2021 від ОСОБА_1 надійшла заява про вступ у справу в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача. Одночасно із заявою подані пояснення у справі разом із доказами.

02.08.2021 ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати задоволено заяву ОСОБА_1 та допущено його до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові.

Третя особа підтримала надані ним пояснення у справі.

Відповідач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини неприбуття суд не повідомив.

Відповідно до ч. 3 ст. 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Враховуючи приписи наведеного положення права, суд здійснює розгляд справи за відсутності відповідача.

Заслухавши учасників справи, з`ясувавши всі обставини спору, дослідивши зібрані у справі докази, суд враховує наступне.

Щодо належного відповідача у даній справі.

Як слідує із позовної заяви, відповідачем у даній справі є відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 287 КАС України, відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.

Згідно із нормами ч. 1 ст. 5 Закону України від 02.02.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 2 червня 2016 року № 1403-VIII встановлено, що систему органів примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

На виконання Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Міністерством юстиції України виданий наказ № 512/5 від 02.04.2012, яким затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень.

Положенням п. 3 наведеної Інструкції встановлено, що органами державної виконавчої служби є, зокрема, відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Таким чином, відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, є належним відповідачем у даній справі.

По суті спору.

Матеріалами справи стверджується, що на виконанні відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження № 65262251 щодо примусового виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19.11.2020 в адміністративній справі № 460/7603/20, виконавчий лист за наслідками розгляду якої виданий 26.03.2021.

Виконавчим документом зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Західного регіону нарахувати та виплатити з 01.03.2018 по 14.08.2020 прокурору військової прокуратури Рівненського гарнізону майору юстиції ОСОБА_1 грошові кошти, які складають різницю між отриманим та належним йому грошовим забезпеченням та додатковими видами грошового забезпечення, а саме, матеріальною допомогою на вирішення соціально-побутових питань, матеріальною допомогою на оздоровлення, вихідною допомогою у зв`язку із звільненням з лав Збройних Сил України, компенсації за невикористану відпустку тощо, розрахованими з урахуванням окладу за військове звання «майор юстиції» в розмірі: - з 01.03.2018 по 31.12.2018 - 1410,00 грн.; - з 01.01.2019 по 31.12.2019 - 1590,00 грн.; - з 01.01.2020 по 14.08.2020 - 1790,00 грн., відповідно до примітки до Додатку 14 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30.08.2018.

23.04.2021 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в межах виконавчого провадження № 65262251 на прокуратуру регіону накладено штраф на користь держави на суму 5100грн за невиконання рішення суду без поважних причин.

Вирішуючи даний спір, суд зважає на таке.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України від 02.02.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За визначенням статті 1 Закону № 1404, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону № 1404, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів як, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Відповідно до частин першої та другої статті 63 Закону № 1404, зокрема, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередження про кримінальну відповідальність.

Частиною третьою статті 63 Закону № 1404 встановлено, що виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

За приписами ст. 75 Закону № 1404, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

З аналізу викладеної норми слідує, що постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути винесена лише за умови, що судове рішення не виконано боржником без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість виконати таке судове рішення, проте не зробив цього.

Суд зауважує, що залежно від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, що створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.

Таким чином, підставою для прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу є встановлення факту невиконання боржником судового рішення без поважних причин - об`єктивних причин, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення. При цьому, виконавець у кожному випадку перед прийняттям рішення в порядку ст. 63 Закону № 1404, зобов`язаний перевірити виконання рішення боржником.

Натомість, судом встановлено, що застосовуючи до боржника заходи відповідальності, державний виконавець не врахував, що штраф за невиконання рішення суду накладається лише у випадку його невиконання без поважних причин. Відповідач не тільки не встановив причини, через які рішення суду боржником не виконано, але й не з`ясував їх поважності. В постанові про накладення штрафу державний виконавець не зазначив обставини, про які повідомив йому боржник, як про такі, що перешкоджають виконанню, і, відповідно, не надав їм жодної оцінки.

Так, з метою обґрунтування винесеної постанови державний виконавець зазначив, що 25.05.2021 останнім на адресу прокуратури регіону надіслано вимогу про надання письмового пояснення щодо причин невиконання рішення суду, а також заходів, які вживались на його виконання, на що 02.06.2021 відповідачем надано відповідь, зі змісту якого, на думку державного виконавця, відсутні поважні причини невиконання рішення суду зі сторони боржника.

Слід зазначити, що відповідачем не надано на адресу органу державної виконавчої служби відмови у виконанні вказаного рішення суду, поряд з цим, повідомлено, що у резолютивній частині рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19.11.2020 та, відповідно, у виконавчому листі, міститься посилання на неіснуючу постанову Кабінету Міністрів України від 30.08.2018 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», на підставі якої слід здійснити стягувачу перерахунок грошового забезпечення, що зумовлює невиконання указаного рішення суду.

У свою чергу, ані стягувач, ані орган ДВС не звернувся до суду з метою виправлення описки, зазначеної у рішенні та виконавчому листі. Доказів зворотного суду не надано і судом не встановлено.

Окрім цього, варто також зазначити наступне.

Відповідно до ст. 89-90 Закону України «Про прокуратуру», фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством. у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Офісом Генерального прокурора. Фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, регулюються Бюджетним кодексом України (ч. ст. 1 БК України),

Крім іншого, до основних принципів побудови бюджетної системи України належать принцип збалансованості, який передбачає, що повноваження на здійснення витрат бюджету мають відповідати обсягу надходжень бюджету на відповідний бюджетний період (п. 2 ч. 1 ст. 7 БК України), а також принцип цільового використання бюджетних коштів, згідно з яким бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями (п. 8 ч. 1 ст. 7 БК України).

Згідно з ч. 1 ст. 23 БК України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом (ч. 2 ст. 23 БК України).

Частиною 1 статті 48 БК України встановлено, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 БК України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.

Порушенням бюджетного законодавства визнається порушення учасником бюджетного процесу встановлених цим Кодексом чи іншим бюджетним законодавством норм щодо складання, розгляду, затвердження, внесення змін, виконання бюджету та звітування про його виконання, зокрема, взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань (п. 20 ч. 1 ст. 116 БК України), нецільове використання бюджетних коштів (п. 24 ч. 1 ст. 116 БК України), здійснення видатків, які відповідно до цього Кодексу мають проводитися з іншого бюджету (п. 28 ч. 1 ст. 116 БК України), здійснення видатків бюджету без встановлених бюджетних призначень або з їх перевищенням всупереч цьому Кодексу чи закону про Державний бюджет України (п. 29 ч. 1 ст. 116 БК України).

Згідно матеріалів справи слідує, що з дати набрання рішенням суду законної сили, позивачем вживались відповідні заходи реагування. Зокрема, прокуратурою регіону на адресу Офісу Генерального прокурора як до головного розпорядника коштів Державного бюджету України, скеровано листи від 28.05.2021 № 21-188вих-21 та від 31.05.2021 № 21-193вих-21 щодо надання відповідних роз`яснень при здійсненні перерахунку складових грошового забезпечення на виконання рішення суду, а також щодо збільшення асигнувань на 2021 рік.

Станом на 09.07.2021 на адресу позивача надійшов лист Офісу Генерального прокурора від 23.06.2021 № 4878-21 щодо надання роз`яснень з приводу здійснення перерахунку, однак, жодних додаткових асигнувань на рахунки Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону для виплати грошових коштів на третій особі не надходило, що свідчить про відсутність необхідного фінансового забезпечення та фактичну відсутність коштів для виконання рішення суду.

Крім цього, на звернення третьої особи до позивача щодо виконання рішення суду, останній надав відповідь, в якій також повідомив, що в кошторисі на 2021 рік не передбачено коштів для перерахунку грошового забезпечення за 2018-2020 роки та відсутня економія коштів по КЕКВ 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців» на рахунку Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону для проведення вищезазначеного перерахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 . Питання щодо внесення змін до кошторису та збільшення асигнувань по КЕКВ 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців» на 2021 рік на даний час знаходиться на вирішенні в Офісі Генерального прокурора.

Вказана відповідь була направлена третьою особою для відповідача з метою долучення до матеріалів виконавчого провадження.

Отже, відповідач був поінформований про відсутність додаткових асигнувань у Спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері Західного регіону для перерахунку та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення на виконання рішення суду.

Суд зауважує, що невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. Накладення штрафу у такому випадку жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів.

Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом у постановах від 21.08.2019 у справі № 754/3105/17, від 07.11.2019 у справі № 420/70/19, від 21.05.2020 у справі № 310/6910/16-а.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивачем не виконано рішення суду не з вини прокуратури регіону, а за відсутності: по перше - вірної дати постанови Кабінету Міністрів України у резолютивній частині рішення суду та у виконавчому листі, виданому на його виконання; по друге - відсутності бюджетного фінансування зі сторони Офісу Генерального прокурора як головного розпорядника бюджетних коштів, що є поважними причинами в розумінні статей 63 та 75 Закону України «Про виконавче провадження».

За наведених обставин, сукупність зібраних у справі доказів доводить, що оскаржувана постанова відповідача не відповідає критеріям правомірності та обґрунтованості, у зв`язку з чим є протиправною та належить до скасування, а позовні вимоги до задоволення.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

За правилами частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 2270грн, сплачена відповідно до платіжного доручення № 873 від 14.07.2021.

Враховуючи те, що відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України є структурним підрозділом Міністерства юстиції України, судові витрати зі сплати судового збору за подання даного позову в сумі 2270грн необхідно стягнути саме за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України.

Керуючись статтями 241-246, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву задовольнити повністю.

Скасувати постанову від 06 липня 2021 року у ВП № 65262251 про накладення штрафу на Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Західного регіону в розмірі 5100грн, винесену державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових Владиславом Сергійовичем.

Стягнути на користь Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, ), судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2270грн (дві тисячі двісті сімдесят гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Учасники справи:

1) позивач - Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону (79007, м. Львів, вул. Клепарівська, 20, );

2) відповідач - Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, );

3) третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Суддя Т.О. Комшелюк