Справа № 360/1342/21
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2021-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 року справа №360/1342/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року (повне судове рішення складено 22 квітня 2021 року у м. Сєвєродонецьку) у справі № 360/1342/21 (суддя в І інстанції Пляшкова К.О.) за позовом ОСОБА_1 до Старобільського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У березні 2021 року Заботін Віталій Вікторович, який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Старобільського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (далі Старобільське відділення), в якому просив:

1) визнати протиправними дії відповідача щодо припинення виплати позивачу страхових виплат;

2) зобов`язати відповідача поновити позивачу нарахування та виплату раніше призначеної щомісячної страхової виплати з 01 січня 2016 року, а також здійснити виплату позивачу усієї суми заборгованості за страховими виплатами за період 01 січня 2016 року по лютий 2021 року включно однією сумою.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач має втрату професійної працездатності на 45%. З метою отримання страхових виплат позивач став на облік до Старобільського відділення, на якому перебуває по теперішній час. Однак з 01 січня 2016 року по сьогоднішній день нарахування та виплата щомісячних страхових виплат не відбувається.

Листом від 20 січня 2021 року № 184/02-1 у відповідь на запит відповідач повідомив, що страхові виплати потерпілому ОСОБА_1 припинені з 01 січня 2016 року в зв`язку з закінченням строку дії довідки ВПО, виданої 22 червня 2015 року за № 934016781.

Позивач та його представник з такими діями не згодні, оскільки вважають, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності позивача. Будь-яке втручання держави у право власності особи можливе тільки на умовах, передбачених законом. Виключний перелік підстав для припинення страхових виплат визначений в частині перші статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі Закон № 1105-XIV), в якій відсутня така підстава для припинення страхових виплат, як відсутність довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, тому припинення страхових виплат за такої підстави є незаконним.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Старобільського відділення щодо припинення виплати ОСОБА_1 щомісячних страхових виплат з 01 січня 2016 року.

Зобов`язано відповідача поновити нарахування та виплату страхових виплат ОСОБА_1 з 01 січня 2016 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

В обґрунтування зазначено, що позивач звернувся до Старобільського відділення із заявою від 07 липня 2015 року про виплату раніше призначених страхових коштів та продовження страхових виплат за умовами Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 11.12.2014 № 20.

Старобільським відділенням продовжено позивачу щомісячні страхові виплати та здійснено виплату за період з 01 липня 2015 року по 31 грудня 2015 року.

Згідно з пунктом 2 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (далі Порядок № 365), Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509 (далі - Постанова № 509), постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (далі Постанова № 637), пунктом 8 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 595 (Порядок № 595), призначення та продовження соціальних виплат усіх видів соціальної допомоги і компенсацій здійснюється особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік (внутрішньо переміщеним особам), за місцем їх перебування, що підтверджується відповідною довідкою.

На момент призначення позивачу виплат строк дії довідки становив шість місяців з дати її видачі, тому, з урахуванням вимог законодавства Старобільським відділенням 01 січня 2016 року припинено виплати позивачу у зв`язку з закінченням терміну дії довідки ВПО, виданої 22.06.2015 за № 934016781.

Також апелянт зауважив, що винесеною Старобільським відділенням постановою від 13.07.2015 № 1218/3206/3206/22 виплати потерпілому ОСОБА_1 призначені на конкретний період, а саме з 01.07.2015 по 31.12.2015, тому винесення окремої постанови про припинення виплат не здійснювалося.

Відповідач зауважив, що позивач має право на продовження виплат за умови звернення із заявою та надання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Натомість позивач з моменту припинення страхових виплат та до тепер до відповідача за продовженням виплат не звертався, будь-яку інформацію не запитував, доказів переміщення на контрольовану територію не надавав. У зв`язку з чим щомісячні страхові внески потерпілому не нараховувались, а отже і заборгованість Фонду перед позивачем відсутня.

Згідно з вимогами пункту 15 Порядку № 365 суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що окремий порядок на даний час не прийнятий Кабінетом Міністрів України, здійснити виплату страхових коштів на даний час не є можливим.

За таких обставин апелянт наголошує на правомірності своїх дій та відсутності підстав для задоволення позову.

Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено таке.

З копій виданих на ім`я позивача довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, паспорта громадянина України встановлено такі дані про позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 (а.с.9, 10-12).

За матеріалами особової справи згідно з даними Централізованої інформаційно-аналітичної системи Фонду потерпілий ОСОБА_1 перебуває на обліку з 01.08.2001, має зареєстрований страховий випадок профзахворювання, що отримане 23.06.1989. За висновком МСЕК від 31.05.1996 серії 2-18 АГ № 191617 потерпілому встановлена стійка втрата працездатності 45 % та 3 група інвалідності безстроково.

За заявою ОСОБА_1 від 07.07.2015 про продовження страхових виплат постановою Старобільського відділення від 13.07.2015 № 1218/3206/3206/21 призначено потерпілому ОСОБА_1 перераховану щомісячну грошову суму в розмірі 1946,38 грн; визначено провадити відкориговану виплату з 01.03.2014 по 30.06.2015 включно; проведено донарахування щомісячних виплат за період з березня 2014 року по червень 2015 року включно (а.с.31).

Також постановою Старобільського відділення від 13.07.2015 № 1218/3206/3206/22 продовжено потерпілому раніше призначену щомісячну грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 1946,38 грн, виплати провадити з 01.07.2015 по 31.12.2015 (а.с.30).

З листа Старобільського відділення від 20 січня 2021 року № 184/02-1 встановлено, що ОСОБА_1 перебував на обліку у Відділення як тимчасово переміщена особа, з 07 липня 2015 року та отримав щомісячні страхові виплати за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року у розмірі 1946,38 грн щомісячно. Також потерпілому нарахована та сплачена щомісячна страхова виплата за грудень 2014 року у розмірі 1803,87 грн. Щомісячні страхові виплати потерпілому ОСОБА_1 припинені Старобільським відділенням з 01 січня 2016 року у зв`язку з закінченням терміну дії довідки ВПО, виданої 22 червня 2015 року за № 934016781, на виконання частини восьмої статті 4 Закону України від 20.10.2014 № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII) термін дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи становить 6 місяців з моменту її видачі (а.с.8).

З матеріалів особової справи та письмових пояснень відповідача судом встановлено, що позивач отримував щомісячні страхові виплати до 31 грудня 2015 року, їх виплату припинено у зв`язку із закінченням строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Спершу слід зазначити, що рішення місцевого суду оскаржено лише відповідачем. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення позивачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає рішення місцевого суду лише в частині, в якій задоволені позовні вимоги. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою» (параграф 30).

Стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

У справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначено Законом № 1105-XIV.

Згідно з частинами першою та сьомою статті 36 Закону № 1105-XIV страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Страхові виплати складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу.

Згідно з частиною першою статті 46 Закону№ 1105-XIV страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються:

1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого;

3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку;

4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми;

5) якщо потерпілий ухиляється від реабілітації у сфері охорони здоров`я чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню та функціональному відновленню;

6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Частиною першою статті 47 Закону № 1105-XIV визначено, що страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду:

1) потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання;

2) особам, які мають право на виплати у зв`язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати.

Відповідно до частини четвертої статті 47 Закону № 1105-XIV виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням.

Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них (частина п`ята статті 47 Закону № 1105-XIV).

Згідно з частиною сьомою статті 47 Закону № 1105-XIV, якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України «Про оплату праці».

За положеннями пункту 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105-ХІV особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України.

Визначення того, хто є внутрішньо переміщеними особами, надано у абзаці першому частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII). Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Як зазначено в статті 2 Закону № 1706-VII, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.

Водночас частиною першою статті 3 Закону № 1706-VII встановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що враховується судом.

З вищеописаних письмових доказів судом встановлено, що позивач має право на щомісячну виплату страхових коштів.

Однак, Старобільським відділенням таку виплату припинено у зв`язку із закінченням терміну дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Суд не погоджується з такими діями відповідача, оскільки частина перша статті 46 Закон № 1105-XIV не містить такої підстави для припинення страхових виплат як закінчення терміну дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Водночас відповідачем не наведено іншої норми закону, яка передбачає припинення страхових виплат позивачу з цієї підстави, тобто не вмотивовано, яким законом керувався відповідач при припиненні страхових виплат.

Що стосується тверджень відповідача, що припиняючи щомісячні страхові виплати позивачу Старобільське відділення керувалося та діяло у повній відповідності із положеннями Порядку № 365, Постанов №№ 509, 637, 595, якими визначено, що призначення та продовження соціальних виплат усіх видів соціальної допомоги і компенсацій здійснюється особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік (внутрішньо переміщеним особам), за місцем їх перебування, що підтверджується відповідною довідкою, протягом терміну дії відповідної довідки, який на час поновлення страхових виплат становив шість місяців з дня її видачі.

Наведені доводи місцевий суд правильно відхилив та не взяв до уваги, як безпідставні.

Так, єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада України, до повноважень якого належить прийняття законів.

У свою чергу, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само, як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

У свою чергу, нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Отже, право особи на отримання страхових виплат (у тому числі за минулий час), як складова частина права на соціальний захист, є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України, а тому обмеження такого права можливо лише на підставі законів, що приймаються Верховною Радою України.

Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили, і у сфері спірних правовідносин, врегульованих Законом № 1105-XIV, не можуть застосовуватись.

Відповідно, встановлення постановами Кабінету Міністрів України інших підстав для припинення щомісячних страхових виплат, відмінних від визначених частиною першою статті 46 Закону № 1105-XIV, не є іншим випадком, передбаченим законодавством, у розумінні пункту 6 частини першої статті 46 цього Закону.

Таким чином, припинення страхових виплат позивачу за відсутності передбачених законами України підстав, є незаконним.

Слід також зауважити, що такий підхід відповідача не враховує принципи верховенства права, законності та добросовісності у діяльності держави.

Відтак, судами встановлено, що відповідачем порушено право позивача на отримання щомісячних страхових виплат, починаючи з 01 січня 2016 року.

Оскільки страхові виплати припинено за відсутності законних підстав, місцевий суд дійшов правильного висновку, що наявні підстави для зобов`язання відповідача поновити нарахування та виплату позивачу страхових виплати з моменту припинення без обмеження будь-яким строком.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновокм місцевого суду, що вимоги позивача про визнання протиправними дій відповідача щодо припинення ОСОБА_1 щомісячних страхових виплат та зобов`язання поновити їх нарахування та виплату з 01 січня 2016 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Що стосується вимоги про зобов`язання відповідача виплатити позивачу виниклу заборгованість за страховими виплатами, суд вважає що така вимога у повній мірі охоплюється зобов`язанням відповідача поновити нарахування та виплату страхових виплат з моменту припинення їх виплат та не потребує додаткового зобов`язання.

Що стосується інших обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, суд вважає за необхідне зауважити, що у пункті 25 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» зазначено, що суд зобов`язаний надавати відповідь на кожен із специфічних, доречних та важливих доводів заявника. Виходячи з позиції цього суду, що висловлена в пункті 42 рішення «Бендерський проти України», судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються.

Вказані вимоги зобов`язують суди при вирішенні справи у кожному конкретному випадку вживати передбачені законом заходи з метою з`ясування всіх обставин у справі, що мають значення для вирішення спору, встановити та надати вичерпну оцінку фактичним обставинам у межах спірних правовідносин з метою з`ясування об`єктивних причин та факторів, що зумовили настання для платника негативних наслідків у вигляді порушеного права, що підлягає захисту, та в достатній мірі висвітлити мотиви прийняття конкретних рішень.

З урахуванням зазначеного суд не надає оцінку іншим доводам сторін, оскільки вищевикладені факти та обставини є безумовною підставою для задоволення позову в повному обсязі, а інші доводи не мають суттєвого впливу на рішення суду за результатами вирішення цього спору.

Отже, місцевий суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому вона підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року в справі № 360/1342/21 залишити без змін.

Повне судове рішення 03 серпня 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

Т. Г. Гаврищук

А. А. Блохін