Справа № 360/1572/21
Суддя: Є.О. Кисельова
Дата ухвалення: 2021-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

21 липня 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/1572/21

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

судді: Кисельової Є.О.,

при секретарі: Суховій Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги, невиплаченої при звільненні та середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до Луганської обласної прокуратури (далі - прокуратура, відповідач), в якому позивач просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Луганської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні;

- стягнути з Луганської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 23 184,63 грн, невиплаченої при звільненні;

- стягнути з Луганської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 323 480,79 грн за 293 дні затримки виплати вихідної допомоги у зв`язку із звільненням за ініціативою роботодавця.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 17.02.1997 по 05.05.2020 позивач працював в органах прокуратури Луганської області на всіх ланках і напрямках роботи органів прокуратури Луганської області.

30.04.2020 прокурором Луганської області видано наказ № 522-к про звільнення позивача з посади прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Луганської області та органів прокуратури з 05.05.2020 на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру". Відповідачем при звільненні позивачу не виплачена вихідна допомога. У зв`язку з тим, що тривалим часом відповідачем не проводилася вказана виплата, позивач вважає, що на підставі статті 116 Кодексу законів про працю України відповідач має виплатити середній заробіток за кожен день затримки розрахунку по день винесення судового рішення.

05.05.2021 до відділу діловодства та обліку звернень громадян (канцелярії) суду за вхідним реєстраційним номером 15704/2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просили у задоволенні позову відмовити з підстав відсутності права у позивача на отримання вихідної допомоги при звільненні, оскільки ОСОБА_1 звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», який є спеціальним законом, тому положення Кодексу законів про працю України до даних правовідносин не може бути застосований (арк. спр. 68-72).

Ухвалою суду від 02.04.2021 позовну заяву залишено без руху (арк. спр. 41-42).

Ухвалою суду від 19.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду після усунення недоліків та відкрито провадження у справі (арк. спр. 63-64).

Ухвалою суду від 15.06.2021 продовжено строк підготовчого провадження у справі (арк. спр. 45).

Ухвалою суду від 13.07.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (арк. спр. 140).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-79,90 КАС України, судом встановлено наступне.

Наказом відповідача від 30.04.2020 року № 522к позивача звільнено з посади прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розглідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Луганської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 05.05.2020 року (арк. спр. 33).

Листом відповідача від 11.03.2021 за вихідним реєстраційним номером № 27-51 вих-21 позивачу роз`яснено, що статтею 40 Кодексу законів про працю України визначено перелік підстав припинення трудового договору, в яких передбачено виплату вихідної допомоги. Оскільки позивача звільнено з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», тому відсутні підстави для виплати вихідної допомоги (арк. спр. 37).

У матеріалах справи міститься копія довідки відповідача від 05.05.2020 за № 18-335вих-20 про те, що заробітна плата позивача за квітень - березень 2020 року становить 32016,86 грн; середньоденна заробітна плата позивача становить 1104,03 грн (арк. спр. 34).

Суд зазначає, що спірні правовідносини між сторонами склались з приводу правомірності/неправомірності дій відповідача щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні позивача з органів прокуратури у травні 2020 року.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Статтею 4 Закону № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Так, відповідно до пункту 9 частини першої даної статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеногоправа, не можуть суперечити принципу рівностіусіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 8 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу).

Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).

Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

Внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Суд також зазначає, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Аналогіну правову позицію займає Верховний Суд у постанові від 23.12.2020 по справі № 560/3971/19.

Також суд враховує правову позицію, викладену Верховним Судом у постановах від 8.10.2019 у справі №823/263/16), від 17.10.2019 у справі № 823/276/16, від 23.12.2020 у справі № 560/3971/19, у яких зазначено, якщо у день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку, то незалежно від наявності наказу прокуратури, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.

Щодо посилання відповідача на те, що частина п`ята статті 40 КЗпП України вказує на пріоритетність спеціального закону перед нормами КЗпП України у випадку звільнення окремих категорій працівників з підстав, визначених частиною першою статті 40 КЗпП України, то суд зазначає, що особливості звільнення прокурорів з посади встановлено спеціальним законом - статтею 51 Закону № 1697-VII (на підставі якого і було звільнено позивача). У той же час особливості застосування положення статті 44 КЗпП України, а також обмеження щодо його застосування, зокрема, у випадку звільнення прокурора у разі ліквідації чи реорганізації органів прокуратури, не встановлено даним Кодексом.

Таким чином, відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягала у не виплаті позивачу вихідної допомоги при звільненні з посади та органів прокуратури, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності Луганської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні та стягнення з Луганської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 23 184,63 грн, невиплаченої при звільненні слід задовольнити.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з Луганської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 323 480,79 грн за 293 дні затримки виплати вихідної допомоги у зв`язку із звільненням за ініціативою роботодавця, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, з посиланням на постанову від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зазначала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах,співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Судом на підставі копії наказу відповідача від 30.04.2020 № 522к встановлено, що позивача звільнено з 05.05.2020.

За вказаних обставин останнім днем служби позивача був 05.05.2020 року і в цей день відповідач повинен був повністю розрахуватись з позивачем.

За вказаних обставин середній заробіток за весь час затримки розрахунку повинен розраховуватись з 06.05.2020, а не з 05.05.2020 року, як вказує позивач у позовній заяві.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзаців 3 пункту 2 Порядку, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Ураховуючи, що звільнення позивача відбулося 05.05.2020, то середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за березень-квітень 2020 року.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункт 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункт 8 Порядку).

У відповідності до довідки відповідача від 05.05.2020 № 18-335вих-21 середньоденна заробітна плата позивача становить 1104,03 грн. Вказані суми розраховані за період березень та квітень 2020 року.

Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку становить: 355497,66 грн. (1104,03 грн. х 322 дні (період з 06.05.2020 по 21.07.2021 - день ухвалення судового рішення).

Однак, враховуючи співмірність розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника (23184,63 грн) та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, тривалість періоду не проведення повного розрахунку з позивачем під час звільнення, а також принципи добросовісності, розумності та справедливості, приймаючи до уваги те, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, суд вважає за можливе зменшити розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку до 5000 грн.

За вказаних обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо вимоги позивача про негайне виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача суми боргу щодо виплати вихідної допомоги при звільненні, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Як вже зазначалося судом раніше, вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Таким чином, вказана вище вихідна домога виплачується працівникові у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин, носить разовий характер виплати саме при звільненні, у зв`язку з чим є окремою виплатою та не входить до складу заробітної плати або грошового утримання.

Отже, наведена норма містить чітко визначений перелік судових рішень, які підлягають негайному виконанню. В той же час, задоволені позовні вимоги не стосуються зазначених категорій справ, оскільки ґрунтуються на здійсненні виплаті грошової допомоги при звільненні позивача.

Як наслідок, вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню.

Питання щодо розподілу судового збору судом не вирішуються, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 2, 3, 5, 9, 77, 90, 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Луганської обласної прокуратури (, місцезнаходження юридичної особи: Луганська область, місто Сєвєродонецьк, вулиця Богдана Ліщини, будинок 27) про стягнення вихідної допомоги, невиплаченої при звільненні та середнього заробітку задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Луганської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні.

Стягнути з Луганської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу, невиплаченої при звільненні, у розмірі 23 184 (двадцяти трьох тисяч сто вісімдесят чотири) гривень 63 копійок, з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Луганської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5000 (п`ять) тисяч 00 копійок, з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст повного судового рішення складено 30 липня 2021 року.

Суддя Є.О. Кисельова