Справа № 160/7989/21
Суддя: Єфанова Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 серпня 2021 року Справа № 160/7989/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Єфанової О.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Синельниківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Синельниківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Синельниківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо вклеювання до паспорта громадянина України зразка 1994 року серії НОМЕР_1 , виданого 14 грудня 2009 року Синельниківським МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області на ім`я ОСОБА_1 нової фотокартки у зв`язку з досягненням 25 років;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Синельниківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області вклеїти до паспорта громадянина України зразка 1994 року серії НОМЕР_1 , виданого 14 грудня 2009 року Синельниківським МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - нову фотокартки у зв`язку з досягненням 25 років, чим поновити дію цього паспорту.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що по досягненню 25-річного віку не зміг з об`єктивних причин протягом місячного терміну з дня досягнення віку звернутись до територіального підрозділу Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області за місцем свого проживання із заявою про поновлення дії існуючого паспорту громадянина України, шляхом вклеювання нового фото в паспорт серії НОМЕР_1 , виданого 14.12.2009 року Синельниківським МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області згідно із діючим Положенням про паспорт громадянина України, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року №2503-ХІІ. У зв`язку з необхідністю вирішення питання поновлення дії паспорту громадянина України, позивач звернувся із заявою вх. №Ш-10/6/1257-20 від 06.10.2020 року до територіального підрозділу УДМС в Дніпропетровській області, а саме, до Синельниківського районного відділу ГУДМС України в Дніпропетровській області, про те, що позивач не має наміру оформлювати паспорт у формі пластикової ID-картки та не звертаючись за обміном свого паспорта на паспорт у формі пластикової картки типу ID-1. При цьому, як зазначає позивач, до заяви були додані необхідні документи для вклеювання фото. За поясненням позивача, відповідачем було надано письмову відповідь від 20.10.2020 року вих. № 1257-700/1257-20, в якій, із посиланням на Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним а знищення паспорта громадянина України, затверджений постановою КМБ від 25.03.2015 р. №302, зазначається про надання рекомендації зібрати необхідний перелік документів, та повторно звернутись до територіального підрозділу за місцем свого проживання надати необхідні документи та пояснення. Так, позивач повторно звернувся із заявою від 12.11.2020 року до територіального підрозділу ДМС в Дніпропетровській області за місцем фактичного проживання для вирішення питання по суті. Відповідачем на означену заяву була надана відповідь за вих. №1257-793/1259-20 від 08.12.2020р., яка, як зазначає позивач, не вирішила питання про задоволення законних вимог позивача щодо поновлення дії існуючого паспорту громадянина України у формі паспортної книжечки зразка 1994 року, та надана без комплексного розгляду даного питання по суті. Тому позивач звернулася до адміністративного суду та просить задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.05.2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), а також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали.
08.06.2021р. відповідачем до суду було подано відзив, в якому останній просив відмовити у задоволенні пред`явлених позовних вимог, із зазначенням, що вважає останні безпідставними та необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що відповідачем на адресу позивача направлено відповідний лист, яким роз`яснено порядок вклеювання фотокарток та обміну паспорта громадянина України, відповідно до норм чинного законодавства. Позивачем подано заяву щодо вклеювання до паспорта громадянина України по досягненню 25-річного віку, кладену в довільній формі, без визначеного чинним законодавством обов`язкового пакету документів. Тому, подані позивачем заяви в довільній формі не можуть вважатися заявами про вклейку фотографії, оскільки для оформлення такого документу, необхідно подати заяву встановленого зразка та інші документи визначені законодавством. Наголошує, що законодавством передбачено порядок видачі паспорта вперше, чи в разі його втрати, порядок обміну паспортного документа та порядок внесення змін до паспортного документа шляхом внесення уповноваженим державним органом нових записів та/або вклеювання фотокарток по досягненню особою певного віку. При цьому відповідач зазначає, що вимоги законодавства про звернення громадян Синельниківським районним відділом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області дотримано у повному обсязі, а твердження позивача про відмову у наданні адміністративної послуги (відносно вклейки фото) є хибним з огляду на те, що дана особа не зверталась із заявою про надання адміністративної послуги відповідно до норм чинного законодавства. Враховуючи викладене відповідач зазначає, що рішення Синельниківським районним відділом ГУ ДМС України в Дніпропетровській області про відмову у наданні вказаної адміністративної послуги відносно ОСОБА_1 не приймалось, тобто відсутнє, а тому не може бути предметом оскарження в суді. Отже, відповідач вважає, що права, свободи або законні інтереси позивача не є порушеними, а вимоги є безпідставними та необґрунтованими.
16.06.2021 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій підтримано позицію, викладену в позовній заяві.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Згідно з ст.258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
За приписами ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
За викладених обставин, у відповідності до вимог ст.ст.258, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Синельниківським районним відділом в Дніпропетровській області Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області були розглянуті зазначені вище заяви позивача та листами як від 08.12.2020р. вих.№1257-793/1257-20, так і від 20.10.2020 р. вих.№1257-700/1257-20 повідомлено останнього, що відповідне рішення щодо документування паспортом або вклеювання фотокартки до паспорта приймається після надання особою довідки внутрішньо переміщеної особи із зазначенням фактичного місяця проживання під час подання документів для оформлення паспорта. При цьому зазначено, що п.8 Постанови ВРУ від 02.06.1922р. №2503-ХІІ вказано, що паспорт в якому не вклеєно фотокартки при досягненні 25- і 45 річного віку, вважається недійсним. На підставі викладеного вище, Синельниківським РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області запропоновано зібрати необхідний перелік документів, та повторно звернутись до територіального підрозділу за місцем проживання та надати необхідні документи та пояснення.
Судом встановлено, що відповідно до відмітки на сторінці 12 паспорта Серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 , копія якого міститься в матеріалах справи, місце проживання останнього зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 - 16.09.2010р.
Позивач, не погоджуючись з відмовою міграційного органу у вклеюванні до паспорта громадянина України зразка 1994 року нової фотокартки у зв`язку з досягненням позивачем 25-річного віку, звернувся з даною позовною заявою до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.
Згідно з вимогами ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, гарантується.
За приписами ст. 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Із зазначених конституційних норм, зокрема, випливає, що, встановлюючи ті чи інші правила поведінки, держава має в першу чергу дбати про потреби людей, утримуючись за можливості від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами суспільства. Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності.
Відповідно до вимог ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Статтею 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Суд зазначає, що у даному випадку відсутня будь-яка загроза національній безпеці, економічному добробуту або правам людини, а тому збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням держави в її особисте та сімейне життя.

Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя також узгоджується із міжнародно-правовими актами: Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Стаття 8 Конвенції передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Приватне життя «охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру» (див. п. 25 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «C. проти Бельгії» від 7 серпня 1996 року (Reports 1996)). Стаття 8 Конвенції «захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом» (див. п. 61 рішення ЄСПЛ у справі «Pretty проти Сполученого Королівства» (справа № 2346/02, ECHR 2002 та п.65. рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11).

Будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося «згідно із законом», не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (див. рішення ЄСПЛ у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany) [ВП], заява № 25735/94, п. 45, ECHR 2000-VIII).

Аналізуючи викладені вище норми законодавства, суд звертає увагу, що особа не може зазнавати безпідставного втручання у особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність житла, таємницю кореспонденції або на її честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України Про адміністративні послуги від 6 вересня 2012 року № 5203-VI визначено, що адміністративна послуга - результат здійснення владних повноважень суб`єктом надання адміністративних послуг за заявою фізичної або юридичної особи, спрямований на набуття, зміну чи припинення прав та/або обов`язків такої особи відповідно до закону.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 р. № 360 (далі - Положення), Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи. На утворені територіальні органи та територіальні підрозділи ДМС України може покладатися виконання окремих завдань за міжрегіональним принципом (пункт 7 Положення).

Як свідчать матеріали справи, позивач неодноразово звертався до Синельниківського районного сектору у м.Синельникове Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області щодо вклеювання фотокартки до паспорта громадянина України по досягненню 25 - річного віку.

Відповідачем в текстах відповідей на подані заяви було зазначено, що відповідне рішення щодо документування паспортом або вклеювання фотокартки до паспорта приймається після надання особою довідки внутрішньо переміщеної особи із зазначенням фактичного місця проживання під час подання документів для оформлення паспорта.

Положенням про паспорт громадянина України затверджено Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ (далі Положення № 2503-ХІІ) встановлено, що вклеювання фотокарток здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства.

Відповідно до пункту 8 Положення № 2503-ХІІ до паспортної книжечки при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку вклеюються нові фотокартки, що відповідають його вікові. Паспорт, в якому не вклеєно таких фотокарток при досягненні його власником зазначеного віку, вважається недійсним. Пунктом 12 Положення 2503 встановлено, що видача та обмін паспорта провадяться за місцем постійного проживання громадянина.

Закон України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб 20.10.2014 року № 1706-VII (далі Закон № 1706-VII) визначає поняття внутрішньо переміщеної особи.

Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Згідно зі статтею 5 Закону № 1706-VII довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Оформлення документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, або документів, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), за місцем проживання внутрішньо переміщеної особи.

Згідно п. 1 Розділу I. "Загальні положення" Тимчасового порядку № 456, цей Тимчасовий порядок, розроблений відповідно до абзацу п`ятого пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України», постанови Кабінету Міністрів України від 03 квітня 2019 року № 398 «Про внесення зміни до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 р. № 302», Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII (в редакції Постанови Верховної Ради України від 23 лютого 2007 року № 719-V), визначає порядок подання документів, їх розгляду і прийняття рішення про оформлення та видачу паспорта громадянина України зразка 1994 року (далі - паспорт) особі, щодо якої прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання ДМС оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року (далі - рішення суду), засвідчене в установленому законодавством порядку.

В абзаці 3 п. 2 Розділу V "Уклеювання фотокарток" Тимчасового порядку № 456 зазначено:

"Для вклеювання фотокартки при досягненні відповідного віку особа після спливу тридцятиденного строку заявник подає працівнику територіального підрозділу за місцем проживання заяву про вклеювання фотокартки, паспорт і дві фотокартки розміром 3,5 x 4,5 см із зображенням, яке відповідає досягнутому нею віку, та відповідне рішення суду. Облік заяв про вклеювання фотокартки здійснюється в журналі реєстрації заяв про вклеювання фотокарток."

Порядок та підстави для відмови вклеюванні фотокартки викладені в Розділі IХ "Рішення про відмову в оформленні та видачі паспорта (у тому числі вклеюванні фотокартки)" Тимчасового порядку № 456.

Порядок обліку осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера та повідомили про це відповідний контролюючий орган, а також процедуру внесення відмітки до паспорта таких осіб визначено у Положенні про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, затвердженого наказом Мінфіну України від 29.09.2017 № 822, зареєстрованим Мін`юстом України 25.10.2017 за № 1306/31174.

Обліку у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків за спеціальним порядком без присвоєння ідентифікаційного номера підлягають особи, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, про що у паспорті проставляється відповідна відмітка.

Згідно частини третьої статті 13 Закону № 5492-VI паспорт громадянина України містить безконтактний електронний носій.

Відповідно частини шостої статті 6 Закону № 2297-ІV обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Тобто, принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб`єкта персональних даних.

Суд зауважує, що законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює неякість закону та порушення конституційних прав такої особи.

Отже, реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватися, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.

Перелік інформації, яка вноситься до паспорта громадянина України, визначеної у частині сьомій статті 21 Закону № 5492-VI, у розумінні пункту 2 частини першої статті 3 Закону №5492-VI є біометричними даними, параметрами, тобто сукупністю даних про особу, зібраних на основі фіксації її характеристик, що мають достатню стабільність та істотно відрізняються від аналогічних параметрів інших осіб.

За таких обставин застосування відповідачем норми підпункт 6 пункт 6 Порядку №302, є, по суті, примушуванням позивача до обміну паспорта у формі книжечки на паспорт у формі ID-картки, що суперечить його релігійним переконанням, а, отже, обмежує його права й свободи.

З огляду на суб`єктний склад спірних правовідносин, зміст позовних вимог та підстави позову, а також правове регулювання спірних відносин, є достатні підстави вважати, що ця справа відповідає ознакам, викладеним у рішенні Великої Палати Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи Пз/9901/2/18 (№806/3265/17).

Здійснивши системний аналіз зазначених вище норм чинного законодавства України, суд зазначає наступне. Так, в даному випадку одним із документів, який має подаватися заявником для вклеювання фотокартки до паспорта громадянина України по досягненню 25 - річного віку є довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, оскільки місцем постійного проживання позивача, відповідно до відомостей, які містяться безпосередньо у паспорті останнього Серії НОМЕР_1 є АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що позивачем, на виконання вимог відповідача, викладених у листах-відповідях, було надано до Синельниківського районного відділу в Дніпропетровській області Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області довідку від 04.11.2020 р. №1231- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 .

Суд у даній адміністративній справі також дійшов висновку, що позбавлення позивача права мати та користуватися паспортом у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що відповідачем протиправно було відмовлено позивачу у вклеюванні фотокартки у паспорт громадянина України у формі книжечки при досягнення особи 25-річного віку, яке мало місце вже після прийнятої постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2018 р. у справі № 806/3265/17, отже порушено права позивача та не дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 2 КАС України.

Окрім цього, суд зауважує, що, виходячи зі змісту листів-відповідей відповідача, доводи останнього про неподання позивачем повного пакету документів, не були підставою для відмови позивачу у вклеюванні фотографії до наявного у нього паспортного документу, тому, наведені доводи не беруться судом до уваги.

При цьому, на думку суду, за наявності норми, що регулює можливість/необхідність вклеювання нового фото у паспорт громадянина України у формі книжечки при досягненні певного віку, недоцільно позбавляти особу такого права як у зв`язку із пропуском нею строку звернення, так і неподання позивачем повного пакета документів, та враховуючи, що така особа не має бажання отримувати паспорт нового зразка і це не спричиняє загрозу національній безпеці, економічному добробуту або правам людини.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, суд приходить до висновку, що відповідач, відмовляючи ОСОБА_1 у вклеюванні нової фотографії до паспортного документу у формі книжечки, та вказуючи на можливість оформлення позивачу належного паспортного документу у формі ID-картки, діяв без урахування всіх обставин, які мали значення для вчинення ним відповідних дій, не врахувавши приписи Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ, не дотримавшись справедливого балансу між приписами Порядку № 302, на які посилається в листах-відповідях, та інтересами позивача, тобто з порушенням принципу пропорційності, що є неприпустимим в демократичному суспільстві.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

З огляду на викладене вище, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 139 вказаного Кодексу при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (ч.1 ст.143 КАС України). Суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Синельниківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.

Керуючись ст. ст.243-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Синельниківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області щодо відмови у вклеювання до паспорта громадянина України зразка 1994 року серії НОМЕР_1 , виданого 14 грудня 2009 року Синельниківським МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області на ім`я ОСОБА_1 нової фотокартки у зв`язку з досягненням 25 років.

Зобов`язати Синельниківський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області вклеїти до паспорта громадянина України зразка 1994 року серії НОМЕР_1 , виданого 14 грудня 2009 року Синельниківським МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - нову фотокартку у зв`язку з досягненням 25 років, чим поновити дію цього паспорту.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Синельниківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору у розмірі 908,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Єфанова