Справа № 620/4668/20
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2021-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/4668/20 Суддя (судді) суду 1-ї інст.:
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 серпня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Єгорової Н.М.,

Коротких А.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС № 0-2504 від 17.04.2020.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач є власником нежитлової будівлі, телятник загальною площею 996,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме мано, з 20.09.2020 та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 25.08.2010 НОМЕР_2.

Рішенням Височянської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області від 22.06.2018 № 3-7/VIІ встановлено нульову ставку податку для будівель тваринництва та будівель сільськогосподарського призначення і інші.

ГУ ДПС 17.04.2020 прийнято податкове повідомлення-рішення №0-2504, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 62 375,92 грн.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що позивач не довів належними та достовірними доказами, що він відповідає вимогам, які ставляться до суб`єкта-власника нежитлової нерухомості, для звільнення його від податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до пункту 266.1.1 статті 266 Податкового кодексу України (далі - ПК) платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пункт 266.2.1 статті 266 ПК).

За змістом підпункту «ж» пункту 266.2.2 статті 266 ПК не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Як вказав Верховний Суд у постанові від 01.10.2019 по справі № 0340/1905/18 правовий аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що її застосування передбачає наявність двох умов:

- власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником;

- об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Для цілей вирішення даного спору, суд також звертає увагу, що Законом України від 23.11.2018 №2628-VIII, підпункт "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК викладено в новій редакції, згідно з якою не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Вирішуючи питання щодо наявності у позивача права на пільгу, передбачену пунктом «ж» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять доказів фактичного здійснення позивачем сільськогосподарської діяльності та використання безпосередньо у такій діяльності комплексу належних їй будівель та споруд.

Об`єкти нерухомості, які належить позивачу на праві приватної власності і щодо яких контролюючим органом донараховані податкові зобов`язання, є будівлями/спорудами, призначеними для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Так, з матеріалів справи вбачається, що спірна будівля є телятником, тобто призначена для ведення тваринництва.

Звільнення від сплати податку та збору - це одна із форм надання податкової пільги (підпункт «г» пункту 30.9 статті 30 ПК).

Відповідно до пункту 30.2 цієї статті 30 ПК підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Пільга, встановлена підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК, стосується сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для здійснення сільськогосподарської діяльності, стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження.

Виходячи із буквального тлумачення цієї норми, з урахуванням значення слова «призначення» як «мета використання чого-небуть», «відповідати меті», можна зробити висновок, що будівлі і споруди, про які йдеться в цій нормі, повинні відповідати меті, способу та критеріям використання у сільськогосподарській діяльності. Вимоги, що будівлі і споруди повинні використовуватися (експлуатуватися) у сільськогосподарській діяльності текст цієї норми не містить.

На користь висновку, що норма підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК не ставить у залежність право на податкову пільгу від фактичного використання об`єкта нерухомості у сільськогосподарській діяльності, свідчить і подальше законодавче уточнення правового регулювання.

Як і Законом України від 28.12.2014 №71-VIII, законодавець не встановив обов`язку сільськогосподарського товаровиробника безпосередньо використовувати будівлі/споруди у сільськогосподарській діяльності, а умовою звільнення таких об`єктів від оподаткування визначив цільове призначення їх використання та встановив вичерпний перелік підстав, коли податкова пільга не надається, а саме: у випадках, коли нерухомість здається власниками в оренду, лізинг, позичку.

У справі відсутні докази, що цільове призначення спірної нерухомості у спірний період було відмінним від сільськогосподарського.

Відтак, помилковими є мотиви про те, що позивач не має права на пільгу, встановлену зазначеною нормою з мотивів не використання об`єктів нерухомості за цільовим призначенням.

Аналогічну позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 01.10.2019 по справі № 0340/1905/18.

Щодо того, чи є позивач як фізична особа, сільськогосподарським товаровиробником, на якого поширюється пільга, передбачена підпунктом "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Проте, визначення «сільськогосподарський товаровиробник», яке міститься у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК, застосовується для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу «Спрощена система оподаткування, облік та звітність», тоді як в даному випадку йдеться про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (розділ ХІІ «Податок на майно»).

Визначення поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років», під яким мається на увазі фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

Крім того, законодавцем з метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції». Так, згідно з абзацом другим статті 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» виробники сільськогосподарської продукції - це юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Позивач в обґрунтування своєї позиції посилається на те, що належні йому на праві власності об`єкти нерухомості призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Однак, зазначені обставини не дають права позивачу на користування пільгою, передбаченою вказаним вище пунктом статті 266 ПК, оскільки позивач не здійснює виробництво сільськогосподарської продукції у розумінні закону. Доказів того, що спірні приміщення фактично використовуються іншим сільськогосподарським товаровиробником, позивачем також не надавалося, а матеріали справи не містять.

У контексті викладеного, суд апеляційної інстанції наголошує, що згідно частини четвертої статті 160 КАС позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Відповідно до частини десятої статті 79 КАС докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не визначено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

При цьому, згідно частини п`ятої статті 77 КАС суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не може бути адресатом норми пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК.

Аналогічну позицію у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд у постанові від 21.10.2020 по справі № 806/2686/18.

Подання відповідачем до суду на підтвердження своєї позиції відповідних письмових пояснень (зокрема, викладених у відзиві на позовну заяву), надання одних та ненадання до суду інших доказів, саме по собі не свідчить про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення. Покладення на відповідача обов`язку доказування правомірності свого рішення згідно частини другої статті 77 КАС, одночасно не звільняє позивача від обов`язку доводити обґрунтованість своїх вимог у суді (частина перша статті 77 КАС).

Презумпція добросовісності платника податку, на якій акцентує увагу позивач в апеляційній скарзі, також не звільняє сторін від обов`язку доведення перед судом наявності/відсутності правових підстав для винесення оскаржуваного рішення та не позбавляє суд права надавати правову оцінку такому рішенню.

Право вільного вибору видів підприємницької діяльності у даному випадку жодним чином не впливає на предмет даного спору, який стосується оподаткування об`єкта нерухомого майна, а тому відповідні доводи скаржника також відхиляються судом.

Щодо доводів апеляційної скарги, які стосуються відсутності обов`язку повідомлення контролюючого органу про об`єкти нерухомого майна, колегія суддів вважає за необхідне акцентувати увагу на тому, що згідно пункту 266.7.3 статті 266 ПК платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за своєю податковою адресою для проведення звірки даних щодо: об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку; розміру загальної площі об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності платника податку; права на користування пільгою із сплати податку; розміру ставки податку; нарахованої суми податку. У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, контролюючий орган за своєю податковою адресою платника податку проводить перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).

Водночас, залишаючи без змін оскаржуване податкове повідомлення-рішення з підстав того, що до позивача не застосовуються положення пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про правомірність визначення позивачу податкових зобов`язань.

Так, згідно пункту 266.5.1 статті 266 ПК ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Для цілей вирішення спірних правовідносин слід звернути увагу, що наведеною нормою для органів місцевого самоврядування визначено виключно можливу максимальну ставку податку на нерухоме майно. Нижньої межі ставки чи заборони її зменшення до нуля наведена норма не передбачає.

Як зазначалося, рішенням Височянської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області від 22.06.2018 № 3-7/VIІ встановлено нульову ставку податку для будівель тваринництва та будівель сільськогосподарського призначення і інші (а.с.14-21).

Щодо дійсної наявності згаданого рішення та достовірності наявної в матеріалах справи його копії сторони заперечень не навели, а тому в силу частини першої статті 78 КАС, суд наведені обставини додатково не перевіряє.

Доказів визначення нечинним згаданого рішення Височянської сільської ради або внесення до нього змін в частині ставки податку для будівель тваринництва матеріали справи не містять.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що у спірний період для будівлі, яка належить позивачу, діяла нульова ставка податку на нерухоме майно. Тому, не зважаючи статус позивача як платника податку та віднесення до об`єктів оподаткування будівлі телятника, визначення позивачу податкових зобов`язань є протиправним, оскільки ставка податку дорівнює нулю.

Колегія суддів вважає безпідставними мотиви відповідача про те, що встановлення нульової ставки податку є податковою пільгою, на встановлення якої органи місцевого самоврядування не мають повноважень.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 ПК податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

У даному випадку позивача не звільнено від сплати податку (встановлення нульової ставки є іншим правовим механізмом), а податок не встановлений у меншому розміні, оскільки, як зазначалося, нижньої межі податку норми ПК не визначають.

Відтак, встановлення Височянською сільською радою нульової ставки податку не є встановленням нею податкової пільги. При цьому, пунктом 30.5 статті 30 ПК передбачено повноваження органів місцевого самоврядування на встановлення податкових пільг, порядку та підстав їх надання з урахуванням вимог ПК.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки визначення позивачу податкових зобов`язань згідно оскаржуваного податкового повідомлення-рішення є протиправним.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Решта доводів учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов задоволенню.

Згідно частин першої, шостої статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування повідомлення-рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Чернігівській області № 0-2504 від 17.04.2020.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернігівській області (вул.Реміснича, буд.11,м.Чернігів,14000, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя Н.М. Єгорова

Суддя А.Ю. Коротких