Справа № 520/12976/2020
Суддя: Чудних С.О.
Дата ухвалення: 2021-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

"02" серпня 2021 р. № 520/12976/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чудних С.О., розглянувши у порядку письмового провадження заяву позивача про зміну способу і порядку виконання судового рішення у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Харківської області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з заявою, в якій просить суд змінити спосіб виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2020 по справі № 520/12976/2020 та встановити спосіб виконання вказаного рішення шляхом стягнення з Господарського суду Харківської області (м-н Свободи, буд. 5, Держпром, 8 під`їзд, м. Харків, 61022, код 03500039) на користь судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) нарахованої та невиплаченої суддівської винагороди у розмірі 97666,76 грн, з яких: 17445,00 грн за травень 2020 року, 33145,50 грн за червень 2020 року, 36027,72 грн за липень 2020 року, 11048,50 грн за серпень 2020 року.

В обґрунтування заяви позивач зазначив, що виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2020 по справі № 520/12976/2020 можливо лише після зміни способу і порядку виконання рішення суду, оскільки органами Державної казначейської служби України здійснюється виконання рішень суду лише про стягнення грошових коштів з бюджету.

Заявник в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду заяви повідомлений належним чином.

Представник відповідача надав до суду письмові пояснення, в який зазначив, що не заперечує проти зміни способу і порядку виконання рішення суду від 10.11.2020 у справі №520/12976/2020 відповідно до тексту заяви. Розгляд заяви просив здійснювати за відсутності уповноваженого представника.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду заяви повідомлений належним чином.

Відповідно до статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України, неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду.

Відповідно до частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи неявку сторін та третьої особи, а також заяву представника відповідача, суд приходить до висновку про розгляд заяви про зміну способу і порядку виконання судового рішення в порядку письмового провадження.

Суд, розглянувши заяву ОСОБА_1 та дослідивши матеріали справи, зазначає наступне.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2020 адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправними дії Господарського суду Харківської області щодо нарахування та виплати судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 до 27.08.2020 із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування сумою 47320 грн згідно з частиною 3 статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-IX від 13.04.2020 ( в редакції, яка діяла з 18.04.2020 до 27.08.2020). Зобов`язано Господарський суд Харківської області нарахувати та сплатити невиплачену суддівську винагороду судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 на підставі статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у розмірі 97666,72 грн, з яких: 17445 грн за травень 2020 року, 33145,50 грн за червень 2020 року, 36027,72 грн за липень 2020 року, 11048,50 грн за серпень 2020 року.

19 лютого 2021 року судове рішення по справі № 520/12976/2020 набрало законної сили.

На виконання вказаного рішення Харківським окружним адміністративним судом видано позивачу виконавчий лист.

Господарський суд Харківської області добровільно виконав рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2020 у справі № 520/12976/2020 в частині, яка підлягала негайному виконанню та здійснив нарахування та виплату позивачу недоотриманої суддівської винагороди за один місяць у розмірі 17445,00 гривень.

Отже, несплачена Господарським судом Харківської області сума за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2020 у справі № 520/12976/2020 складає 80221,72 гривень, що підтверджується також довідкою Господарського суду Харківської області від 15.07.2021 № 91.

Позивач звернувся до відповідача з заявою про добровільне виконання рішення суду про отримання недоотриманої суддівської винагороди.

Листом від 22.07.2021 Господарський суд Харківської області повідомив позивача, що відповідно до статті 148 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Отже, відшкодування видатків, пов`язаних із здійсненням судочинства, здійснюється Господарським судом Харківської області виключно за рахунок бюджетних коштів.

Кошторисом на 2021 рік Господарському суду Харківської області затверджено бюджетні асигнування за КПКВК 0501020 "Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів та установ системи правосуддя" КЕКВ 2113 "Суддівська винагорода» виключно для виплати суддівської винагороди у 2021 році, тому на теперішній час відсутні бюджетні асигнування для виконання рішень суду про зобов`язання нарахувати та сплатити недоплачену частину суддівської винагороди за квітень-серпень 2020 року, зокрема і рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2020 у справі № 520/12976/2020.

Відповідно до частин 1-3 статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Положеннями частини 2 та 3 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Аналогічні положення містяться у статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України (обов`язковість судових рішень).

Згідно зі статтею 2 Закону України від 05.06.2012 №4901-VI "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган; державні підприємство, установа, організація.

Відповідно до частини 1 статті 7 вказаного Закону виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Зазначені приписи чинного законодавства свідчать, що судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Однак, у разі невиконання рішення суду в добровільному порядку існує механізм примусового виконання рішення.

Так, положеннями Закону України "Про виконавче провадження" визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Згідно із частиною 3 статті 33 Закону України "Про виконавче провадження", за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Разом з тим, суд звертає увагу, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (стаття 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

Також, засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).

Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року по справі №840/3112/18, яка враховується судом при розгляді даної справи відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на необхідність обрання найбільш ефективного способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Положеннями статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження та примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб).

Отже, у разі невиконання рішення суду в добровільному порядку, саме на стадії виконавчого провадження мають бути остаточно відновлені порушені права позивача (стягувача).

Враховуючи, що в межах даної справи розглядається питання стосовно порушення прав позивача щодо виплати недоотриманої суддівської винагороди, слід враховувати, що розмір і порядок виплати суддівської винагороди визначається виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Конституційне поняття "закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін.

Разом з тим, у даній справі суд не здійснює вихід за межі позовних вимог та не вирішує питання, що не було предметом дослідження при розгляді справи, а лише конкретизує спосіб виконання рішення суду шляхом стягнення заборгованості.

Встановлення такого способу виконання направлено на своєчасне та повне виконання судового рішення, а також відповідає вимогам прямих норм ст. 124 Конституції України.

Судом також враховується, що згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи викладене та те, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а, отже, і відшкодування видатків, пов`язаних із здійсненням судочинства, здійснюється Господарським судом Харківської області виключно за рахунок бюджетних коштів, на виконання пункту 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників № 845 від 03.08.2011 та з метою виконання судового рішення по даній справи, суд приходить до висновку про необхідність зміни способу і порядку виконання рішення суду по даній справі.

Аналізуючи встановлені судом обставини у поєднанні з наведеними нормативними положеннями, а також враховуючи відсутність доказів повного виконання Господарським судом Харківської області рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2020 в частині виплати позивачу заборгованості суддівської винагороди у сумі у розмірі 80221,72 грн, суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви позивача про зміну способу і порядку виконання рішення відповідно до статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України в частині стягнення з Господарського суду Харківської області на користь судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 нарахованої та невиплаченої суддівської винагороди у розмірі 80221,72 грн.

Поряд із тим, суд звертає увагу, що заява ОСОБА_1 в частині зміни способу виконання рішення суду від 10.11.2020 та встановлення способу виконання вказаного рішення шляхом стягнення з Господарського суду Харківської області на користь ОСОБА_1 нарахованої та невиплаченої суддівської винагороди у розмірі 17445,00 грн за травень 2020 року не підлягає задоволенню, оскільки заявником самостійно зазначено у заяві, що відповідач добровільно виконав рішення в частині, яка підлягала негайному виконанню та здійснив нарахування та виплату позивачу недоотриманої суддівської винагороди за один місяць у розмірі 17445,00 гривень, що також підтверджується довідкою Господарського суду Харківської області.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення заяви позивача про зміну способу і порядку виконання судового рішення у даній адміністративній справі.

Керуючись статтями 241, 243, 254, 255, 294, 295, 378 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

У Х В А Л И В :

Заяву позивача про зміну способу і порядку виконання судового рішення у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Харківської області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Змінити спосіб виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2020 по справі № 520/12976/2020 та встановити спосіб виконання вказаного рішення шляхом стягнення з Господарського суду Харківської області (м-н Свободи, буд. 5, Держпром, 8 під`їзд, м. Харків, 61022, код 03500039) на користь судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) нарахованої та невиплаченої суддівської винагороди у розмірі 80221,72 грн, з яких: 33145,50 грн за червень 2020 року, 36027,72 грн за липень 2020 року, 11048,50 грн за серпень 2020 року.

В задоволенні іншої частини заяви - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено Кодексом адміністративного судочинства України.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду повністю або частково у випадках, визначених статтею 294 цього Кодексу. Оскарження ухвали суду, яка не передбачена статтею 294 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.О.Чудних