Справа № 160/3385/21
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2021-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 травня 2021 року Справа № 160/3385/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Юхно І.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників (у письмовому провадженні) в місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання бездіяльністю протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
09.03.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини під час перевірки та розгляду звернення позивача від 15.09.2020 року, яка полягає в: - невиконанні законного зобов`язання згідно ст.19 Закону України «Про звернення громадян»; - на проханні громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу, результатом чого стало протиправне обмеження законних прав позивача згідно ст.18 Закону України «Про звернення громадян» бути присутнім під час розгляду звернення та особисто викладати аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, брати участь у перевірці поданого позивачем звернення; - порушенні вимог ст.40 Конституції України в частині зобов`язання надати обґрунтовану відповідь на звернення у встановлений законом строк;
- зобов`язати Відповідача провести перевірку та розгляд звернення позивача від 15.09.2020 року відповідно до вимог чинного Законодавства України.
Позивач посилається на те, що в зверненні від 15.09.2020 він заявив про право згідно ст.18 Закону України «Про звернення громадян», а саме: громадянин під час розгляду Заяви чи скарги має право особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви та право бути присутнім при розгляді заяви чи скарги. Реалізація таких прав є Законним зобов`язанням органу чи посадової особи яка проводить розгляд, а саме: на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу, ст. 19 Закону України «Про звернення громадян». Проте, зазначені права були умисно обмежені Відповідачем з метою відсторонення ОСОБА_1 від безпосередньої участі в розгляді його ж звернення. Жодного запрошення на розгляд чи особисте викладення аргументів до адреси позивача не надходило, а у відповіді відсутні пояснення, на якій саме підставі заявлені позивачем права обмежені.
Позивач зазначає, що не розуміє, на якій підставі його позбавили Законних прав участі в розгляді, оскільки він би хотів побачити як проводиться розгляд і чим керується Відповідач під час прийняття рішень. Позивача також хотів би подавати аргументи бо має таке законне право. На думку, позивача, виходить дивна ситуація, він зателефонував на лінію політичної сили «Свобода», запитав як зв`язатися з паном ОСОБА_2 , йому надали номер телефону його помічника ОСОБА_4 , номер НОМЕР_1 , позивач йому зателефонував і пояснив ситуацію, він вказав щоб позивач надіслав звернення на адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 , та додатково продублював до його особистої електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_2 і він особисто передасть звернення позивача депутату обласної Ради ОСОБА_2 , а виходить що звернення не надходило. Також в позивача є в наявності переписка ОСОБА_1 повідомленнями з помічником депутата. Позивач додає для суду підтвердження скерування електронного листа до зазначених вище адрес.
На думку позивача, внаслідок обмеження його законних прав Відповідачем він не зміг викласти ці та інші аргументи та не був присутнім при розгляді звернення. А як взагалі можна вважати перевірку всебічною, якщо позивача позбавили права викласти аргументи по суті звернення.
Позивач вказує, що відповідач розглядав звернення 120 днів, що є порушенням норм ст.ст. 19, 20 Закону України «Про звернення громадян». Також, позивач звертає увагу суду на абсурд який відбувається: позивач звернувся до Відповідача по захист, але відповідач сам порушив вимоги Конституції та Закону України «Про звернення громадян» ще й протиправно обмежив законні права позивача.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.03.2021 позивача звільнено від сплати судового збору за подання до суду адміністративного позову до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання бездіяльністю протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.03.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито в адміністративній справі спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи; встановлено відповідачеві 15-денний строк для подання відзиву на позовта доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача; витребувано від Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини для залучення до матеріалів справи належним чином засвідчені копії: звернення ОСОБА_1 від 15.09.2020 року з документально підтвердженою інформацією про отримання вказаного звернення; відповіді на звернення позивача від 15.09.2020 року з доказами/направлення ОСОБА_1 ; інших наявних матеріалів щодо розгляду звернення ОСОБА_1 від 15.09.2020 року.
Про відкриття спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) сторони повідомленні відповідно до приписів, що підтверджується матеріалпми справи.
20.04.2021 засобами поштового зв`язку до суду від відповідача надійшов відзив на позов, у якому Уповноважений Верховної Ради України з прав людини позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні, з огляду на те, що право на звернення до Уповноваженого є відокремленим конституційно-правовим інститутом право кожного, реалізувати яке визначено виключно частиною третьої статті 55 Конституції України. При цьому, право на звернення, закріплене відповідно до статті 40 Конституції України, стосується усіх інших органів державної влади.
Відповідач посилається на те, що при застосуванні положень Закону № 393 в контексті розгляду звернень Уповноваженим необхідно враховувати специфіку повноважень Уповноваженого. Крім того, слід враховувати, що Законом № 776 не встановлено строку, протягом якого Уповноважений має здійснювати своє провадження. Оскільки головним завданням Уповноваженого є відновлення порушеного права заявника, провадження за його зверненням може тривати понад строк, встановлений як Законом № 393.
На думку відповідача, положення Закону № 776 передбачають під час провадження за скаргою заходи, вжиття яких об`єктивно неможливе протягом максимальних 45 днів, які передбачаються для остаточного розгляду заяви Законом № 393. Таким чином, з огляду на повноваження Уповноваженого, визначені вказаним Законом, вбачається, що положення Закону № 393 щодо обов`язковості надання остаточної відповіді не пізніше 45 днів не можуть бути застосовні до розгляду звернень Уповноваженим.
Крім того, відповідач звернув увагу суду, що строки та механізм здійснення провадження Уповноваженого у справах про порушення прав людини і громадянина передбачається Порядком № 18/02-13, з аналізу яких вбачається, що провадження Уповноваженого у справах про порушення прав людини і громадянина передбачає вжиття комплексу відповідних заходів, які повинні здійснюються в розумні строки, і надання остаточної відповіді громадянину за результатами такого провадження здійснюється відповідно до Порядку. Відтак, строки, передбачені Законом № 393, для надання відповіді громадянину на звернення не можуть поширюватись на строки для надання остаточної відповіді громадянину за результатами проведеного провадження Уповноваженого.
Відповідач вважає, що Уповноваженим в рамках відкритого провадження вжито заходів з метою перевірки обставин порушення прав Позивача, викладених ним у заяві від 15.09.2020, та вжито заходів щодо поновлення таких прав, що нівелює твердження Позивача про протиправну бездіяльність Відповідача.
Крім того, відповідач посилався на те, що запровадження Кабінетом Міністрів України на всій території України карантину не є підставою для обмеження конституційних прав громадян, зокрема на звернення. Водночас, стосовно порядку проведення особистого прийому, а також неможливості реалізації прав заявників, визначених статтею 18 Закону в період дії карантину, установленого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОУШ-19, спричиненої коронавірусом 8АЯ8-СоУ-2», відповідачем зауважено, що права, визначені вказаною статтею можуть бути реалізовані ними після завершення карантину або в інший спосіб з дотриманням рекомендованих Міністерством охорони здоров`я України заходів захисту від коронавірусної хвороби.
Разом з тим, на думку відповідача, ні Законом № 776, який визначає правові засади діяльності Уповноваженого, ні Положенням про Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, затвердженого наказом Уповноваженого від 20.06.2012 № 4/8-12, не передбачено проведення засідань щодо розгляду заяв та скарг громадян. Таким чином, твердження Позивача про порушення Відповідачем вимог статті 19 Закону № 393 при розгляді його заяв від 04.09.2020 та від 16.10.2020 не ґрунтуються на нормах матеріального права.
Відповідач звертає увагу суду, що матеріалами справи не підтверджується протиправна бездіяльність Відповідача, яка полягає в протиправному ухиленні останнього від здійснення парламентського контролю за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина, оскільки на даний час вжито всіх можливих заходів щодо поновлення прав Позивача і такі права поновлено. Норми Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Проте, Кодексом не позбавлено обов`язку Позивача обґрунтувати свою позицію належними та допустимими доказами в підтвердження ймовірної протиправної бездіяльності Відповідача та невжиття визначених чинним законодавством України заходів парламентського контролю за дотриманням прав Позивача під час розгляду його заяви від 17.11.2020.
23.04.2021 засобами електронної пошти та 27.04.2021 засобами поштового зв`язку від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій ОСОБА_1 зазначив, що твердження Відповідача про те, що вимоги статті 40 Конституції України не розповсюджуються на його діяльність є абсолютно нічим не підтверджені, існують лише в уяві Відповідача.
Позивач просив звернути увагу, що Відповідач свідомо звужує зміст Конституційної норми і умисно ухиляється від її виконання. На думку позивача, Відповідач, в черговий раз намагається ввести Суд в оману, а саме:
- права громадянина бути присутнім при розгляді заяви чи скарги а також право особисто викласти аргументи по суті заяви є законним правом і його реалізація є законним зобов`язанням компетентного для розгляду органу чи посадової особи і є способом участі під час перевірки та розгляду свого ж звернення, в той час особистий прийом є способом подання нового звернення. Тобто, обмеження особистого прийому не може звужувати зміст існуючих гарантованих прав громадян;
- також Відповідач зазначає що Законом України №776 та відомчим нормативно-правовим актом не передбачено проведення засідань щодо розгляду заяв та скарг громадян. Такі твердження є маніпулятивними та застосовуються відповідачем для умисного обмеження законних прав позивача;
- щодо права бути присутнім при розгляді заяви чи скарги, позивач посилався на позицію Верховного суду у подібній справі 361/4237/17 (набрала законної сили 02.07.2020 року), відповідно до якої, зокрема, праву громадянина, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб бути присутнім при розгляді поданої заяви чи скарги кореспондує прямий та неухильний обов`язок вказаних органів чи посадових осіб запросити громадянина - заявника на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;
За приписами ч.3 ст.263 КАС України у справах щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію заявами по суті справи є позов та відзив.
Разом із тим, відповідно до п.3 ч.3 ст.44 КАС України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
На підставі наведених норм, суд розцінює вказану відповідь як податкові пояснення позивача.
Розгляд даної адміністративної справи мав відбутись до 21.04.2020 року за правилами ст. 263 КАС України.
За приписами частини 6 статті 120 КАС України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.
Оскільки в період з 20.04.2021 по 07.05.2021 головуючий суддя Юхно І.В. перебувала у щорічній відпустці, а 08.05.2021-10.05.2021 були вихідними днями, то суд розглядає справу по суті у перший робочий день - 11.05.2021.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
ОСОБА_1 звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із заявою від 15.09.2020, у якій зазначив, що 18.06.2020 року позивач подав електронне звернення (ел.адреса одержувача ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до Голови фракції ВО «Свобода» у Львівській обласній раді ОСОБА_2. Відповідь за результатами розгляду та інформацією про прийняті рішення станом на сьогодні до мене не надходило, а минуло вже майже три місяці, у зв`язку з чим посив:
- відкрити провадження по факту порушення моїх Законних та Конституційних прав громадянина, встановити винних осіб;
- зафіксувати порушення ст.40 Конституції України в частині обов`язку надати обгрунтовану відповідь у встановлений законом строк;
- зафіксувати порушення вимог статті 20 Закону України «Про звернення громадян» щодо термінів надання відповіді на звернення громадян;
- зафіксувати порушення вимог статті 19 Закону України «Про звернення громадян» в частині обов`язку об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги та письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення№
- поновити законні права позивача, а також зазначити які саме права є поновленими;
- скласти адміністративні матеріали по факту порушень Закону «Про звернення громадян», або прийняти інше рішення згідно статті 24 Закону України «Про звернення громадян»;
- згідно ст. 18, 19 Закону України «Про звернення громадян» надати можливість прийняти участь в розгляді цього звернення, бути присутнім під час розгляду цього звернення з метою захисту Законних та Конституційних прав позивача, та особисто викласти аргументи особі яка перевіряла звернення. Виклик (запрошення) на розгляд позивач просив надіслати електронною поштою, чітко вказавши місце, дату, час та посадову особу яка проводитиме розгляд.
В якості додатків до заяви ОСОБА_1 було додано: звернення від 18.06.2020, знімок екрану із сторінки ВО «Свобода», підтвердження надсилання ел.листа.
Вищевказана заява одержана відповідачем та зареєстрована 15.09.2021 за № М-315192.3/20.
- за змістом заяви та долучених матеріалів, 18.06.2020 ОСОБА_1 направив електронне звернення голові фракції ВО «Свобода» у Львівській обласній раді ОСОБА_2 на електронну поштову адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- ОСОБА_1 стверджує, що відповіді за результатами розгляду звернення та інформацією про прийняті рішення не отримано, а з моменту звернення минуло майже три місяці, в чому вбачається порушення вимог статей 19, 20 Закону України «Про звернення громадян»;
- з метою з`ясування обставин, викладених у заяві, відкрито провадження Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини;
- листом від 28.12.2020 №К103-1 головою постійної комісії з питань законності, депутатської етики, регламенту та свободи слова Львівської обласної ради Р.Фединяком поінформовано голову фракції ВО «Свобода» ОСОБА_2 про необхідність прибути до Регіонального представництва Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Львівській області;
- при спілкуванні із головою фракції ВО «Свобода» ОСОБА_2, йому надано копію звернення ОСОБА_1 від 18.06.2020 для ознайомлення та надання інформації щодо його розгляду;
- листом від 18.01.2020 №001-22 (копія листа додається) депутат Львівської обласної ради ОСОБА_2 повідомив, що на електронну поштову адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 не надходило звернення ОСОБА_1 від 18.06.2020. За результатами ознайомлення із зверненням ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернувся із депутатськими зверненнями до голови Львівської обласної державної адміністрації та голови Львівської обласної ради щодо розгляду звернення ОСОБА_1 від 18.06.2020, а також сприяння вирішенню порушених ОСОБА_1 питань. Крім цього, ОСОБА_2 повідомив про направлення на електронну адресу ОСОБА_1 відповіді на вказане звернення (копія листа додається);
- з огляду на викладене, підстав для вжиття додаткових заходів реагування за зверненням ОСОБА_1 не вбачається;
- у разі незгоди із наданою відповіддю, ОСОБА_1 має право оскаржити її в адміністративному або судовому порядку.
Вважаючи, що Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини під час перевірки та розгляду звернення позивача від 15.09.2020 року вчинено протиправну бездіяльність, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною 2 зазначеної статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Отже, суд вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень (дій) суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення (дії) на їх відповідність усім зазначеним вимогам.
Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів врегульовано Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі - Закон №393), який забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.
Вказані конституційні положення, а також положення Закону №393 містять правову процедуру розгляду звернень особи, зокрема, до суб`єктів владних повноважень, яка гарантує доступ особи до інформації, обов`язок розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Правова процедура встановлює межі вчинення повноважень органом публічної влади і, в разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження таких дій особою, чиї інтереси вона зачіпає, до суду.
Встановлена правова процедура, як складова принципу законності та принципу верховенства права, є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.
Ця правова процедура спрямована на забезпечення загального принципу юридичної визначеності, складовою якої є принцип легітимних очікувань як один з елементів принципу верховенства права, тобто особа правомірно очікує отримати у передбачений законом спосіб відповідь на порушене перед суб`єктом, якому адресовано звернення, питання відповідно та у спосіб, передбачений законом.
Як встановлено під час судового розгляду, 15.09.2020 ОСОБА_1 звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із заявою, в якій просив зафіксувати головою фракції ВО «Свобода» ОСОБА_2 порушення статті 40 Конституції України, статей 19, 20 Закону України «Про звернення громадян», а також скласти адміністративні матеріали по факту порушень Закону «Про звернення громадян», або прийняти інше рішення згідно статті 24 Закону України «Про звернення громадян».
За змістом статті 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» від 23.12.1997 № 776/97-ВР Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України «Про звернення громадян».
Звернення подаються Уповноваженому в письмовій формі протягом року після виявлення порушення прав і свобод людини і громадянина. За наявності виняткових обставин цей строк може бути подовжений Уповноваженим, але не більше ніж до двох років.
При розгляді звернення Уповноважений: 1) відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина; 2) роз`яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому; 3) направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення; 4) відмовляє в розгляді звернення.
Відповідно до частини третьої статті 3 Закону №393 заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про звернення громадян» та Законом України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», з урахуванням особливостей та статусу відповідача.
Положеннями статті 20 Закону №393 передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Спеціальних строків розгляду звернень до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, які б відрізнялись від визначених у Законі України «Про звернення громадян», положення статті 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» не містять.
Таким чином, на Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини поширюється строк розгляду звернень не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання.
При цьому, у разі якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. Загальний строк на вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Отже, суд вважає безпідставними твердження відповідача на те, що враховуючи, що Законом №776 не встановлено строку, протягом якого Уповноважений має здійснювати своє провадження, а його головним завданням є відновлення порушеного права заявника, то провадження за його зверненням може тривати понад строк, встановлений Законом №393.
Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки звернення ОСОБА_1 надійшло до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини 15.09.2020, про неможливість вирішення порушених у зверненні питань в місячний термін позивача не було повідомлено, то граничний строк розгляду зверенення позивача - 15.10.2020.
Отже, суд приходить до висновку про наявність протиправної бездіяльності з боку Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо порушення законодавчо встановлених строків розгляду звренення ОСОБА_1 від 15.09.2020 року.
Разом із цим, суд звертаєу увагу, що відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 у справі №1-29/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органними місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством, (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України та норм Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до частини першої статті 1 Закону №393 громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

За приписами статті 4 Закону №393 до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської; діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Згідно з частинами першою, четвертою, шостою та сьомою статті 5 Закону №393 звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Звернення може бути усним чи письмовим.

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).

У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Статтею 7 Закону №393 передбачено звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду. Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення. Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями. Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

У відповідності до частини першої статті 7 Закону №393 звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Частинами першою, третьою та четвертою статті 15 Закону №393 передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до статті 18 Закону №393 громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право:

- особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви;

- знайомитися з матеріалами перевірки;

- подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу;

- бути присутнім при розгляді заяви чи скарги;

- користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку;

- одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги;

- висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги;

- вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Згідно положень статті 19 Закону №393 обов`язки органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг.

Органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень в т.ч. зобов`язані:

- об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;

- на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;

- письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

За приписами частини першої статті 20 Закону №393 звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання.

Наведені норми Закону №393 вказують, що звернення громадян, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду тим органом чи посадовою особою органу, до якого подано звернення та до повноважень якого входять питання, порушені у зверненні, зазвичай протягом одного місяця, з обов`язковим повідомленням громадянина про результати розгляду; при цьому орган або посадова особа зобов`язані об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти звернену до них заяву та надати обґрунтовану відповідь за результатами її розгляду.

Як зазначалося вище, ОСОБА_1 у своєму зверненні від 15.09.2020 серед іншого просив згідно статті 18, 19 Закону України «Про звернення громадян» надати можливість прийняти участь в розгляді цього звернення, бути присутнім під час розгляду цього звернення з метою захисту Законних та Конституційних прав позивача, та особисто викласти аргументи особі, яка перевіряла звернення. Виклик (запрошення) на розгляд позивач просив надіслати електронною поштою, чітко вказавши місце, дату, час та посадову особу яка проводитиме розгляд.

Однак, відповідачем позивача на розгляд його звернення від 15.09.2020 не запрошено, що не заперечується відповідачем в ході судового розгляду.

З аналізу вищевказаних норм Закону України «Про звернення громадян» вбачається, що право громадянина особисто викласти свої аргументи особі, що перевіряла звернення не ставиться в залежність від форми розгляду такого звернення (одноособово, колегіально тощо); у свою чергу стаття 19 Закону України «Про звернення громадян» визначає обов`язок органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб забезпечити реалізацію права громадянина, на його прохання, бути присутнім особисто при розгляді його звернення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року №К/9901/17415/18 (справа №826/12287/16).

Отже, суд приходить до виснвоку, що відповідачем при розгляді заяви позивача від 15.09.2020 вчинена протиправна бездіяльність щодо незабезпечення права ОСОБА_1 бути присутнім при розгляді його звернення, чим порушено право позивача особисто викласти аргументи особі, що перевірила заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви.

При цьому, доводи відповідача про тимчасове припинення особистого прийому громадян для розгляду їхніх звернень, на виконання заходів зі стабілізації епідеміологічної ситуації спричиненої COVID-19, суд відхиляє з огляду на таке.

Згідно із статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 27 Конституції України обов`язком держави є захист життя людини.

Відповідно до підпунктів 2, 3 пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» від 17.02.2020 року № 530-ІХ (далі - Закон № 530) на період встановлення карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19) власником підприємства, установи, організації або уповноваженим органом може змінюватися режим роботи органів, закладів, підприємств, установ, організацій, зокрема щодо прийому та обслуговування фізичних та юридичних осіб; з дня оголошення карантину зупиняється перебіг строків звернення за отриманням адміністративних та інших послуг та строків надання цих послуг, визначених законом. Від дня припинення карантину перебіг цих строків продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Разом із тим, серед прийнятих Верховною Радою України та Кабінетом Міністрів України законодавчих та підзаконних нормативно-правових актів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), немає таких, які обмежували б право громадян на звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, і, відповідно, отримання вчасної обґрунтованої відповіді.

Таким чином, запровадження Кабінетом Міністрів України на всій території України карантину відповідно не є підставою для обмеження конституційних прав громадян, зокрема на звернення.

Окрім цього, у вересні 2020 року, не було введено в дію посилений карантин.

Щодо порядку проведення особистого прийому, а також неможливості реалізації прав заявників, визначених статтею 18 Закону в період дії карантину, установленого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID -19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2».

Законом № 530 врегульовано питання режиму роботи підприємств, установ та організацій на період установлення карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби.

У Прикінцевих положеннях Закону №530 передбачено, що на період карантину роботодавець може доручити, в тому числі державному службовцю, службовцю органу місцевого самоврядування, виконувати протягом певного періоду роботу, визначену трудовим договором, вдома, а також надавати працівнику, у тому числі державному службовцю, службовцю органу місцевого самоврядування, за його згодою відпустку.

Крім того, власником підприємства, установи, організації або уповноваженим органом може змінюватися режим роботи органів, закладів, підприємств, установ та організацій, зокрема, щодо прийому та обслуговування фізичних та юридичних осіб. Інформація про такі зміни повинна доводитися до відома населення з використанням вебсайтів та інших комунікаційних засобів.

Тобто на період карантину усі підприємства, установи та організації, у тому числі державні органи та органи місцевого самоврядування, повинні створити умови для переведення працівників на дистанційну роботу (вдома) або організувати позмінну роботу.

При цьому, з сайту Ліга Закон (https://ips.ligazakon.net/document/MUS33612) судом встановлено, що з метою забезпечення належної роботи Секретаріату в умовах введеного в державі карантину та з метою запобігання поширенню коронавірусної інфекції, Уповноваженим прийнято наказ від 22.05.2020 року №67.15/20 «Про продовження обмеження проведення заходів», згідно якого представникам Уповноваженого та посадовим особам Секретаріату наказано призупинити проведення особистих прийомів у громадських приймальнях та виїзні прийоми згідно із графіком, затвердженим наказом Уповноваженого від 25.07.2018 року № 33/02-18 «Про затвердження графіка особистого прийому заявників».

Відповідно до частин першої та четвертої статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України; у рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них, підстави та порядок обов`язкової самоізоляції, перебування особи в обсерваторі (обсервації), госпіталізації до тимчасових закладів охорони здоров`я (спеціалізованих шпиталів). Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності.

Проте, у заявленому до розгляду спору мова йде не про особистий прийом громадян, а реалізацію права позивача, передбаченого положеннями статтей 18, 19 Закону України «Про звернення громадян».

З огляду на вищевикладене, в ході судового розгляду було встановлено, що Уповноваженим Верховної Ради з прав людини порушено процедуру розгляду звернення ОСОБА_1 від 15.09.2020, що свідчить про прийняття відповідачем рішення за результати його розгляду не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, без урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття, без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення, а також несвоєчасно, тобто не протягом розумного строку.

При цьому, аргументи позивача, що відповідачем у листі від 21.04.2021 №1575.4/М-15192.3/20/42 фактично здійснено «формальне поновлення прав позивача, яке по суті нічого не поновлює» суд відхиляє як передчасні, оскільки наданню судом оцінки рішенню за результатами розгляду зверенння по суті, має передувати дотримання відповідачем законодавчо визначеної процедури розгляду такого звернення.

Отже, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а саме: суд приходить до висновку про визнання протиправною бездіяльності Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини під час перевірки та розгляду звернення ОСОБА_1 від 15.09.2020 року, яка полягає в порушенні законодавчо встановлених строків розгляду звернення ОСОБА_1 від 15.09.2020 року та в незабезпеченні права ОСОБА_1 бути присутнім при розгляді його звернення, чим порушено право позивача особисто викласти аргументи особі, що перевірила заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви.

Оскільки права позивача на розгляд в передбаченому законом порядку його звернення від 15.09.2020 порушено відповідачем, то суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 є зобов`язання Відповідача провести перевірку та розгляд звернення позивача від 15.09.2020 року з дотриманням вимог положень статтей 18, 19 Закону України «Про звернення громадян».

За приписами частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частинами 1 та 4 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Аналогічна позиція стосовно обов`язку доказування була висловлена Європейським судом з прав людини у пункті 36 справи Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01 липня 2003 року №37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення).

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору ухвалою від 22.03.2021, а підтвердження наявності інших судових витрат матеріали справи не місться, то судові витрати не підлягають розподілу.

Керуючись статтями 9, 73-77, 139, 241-246, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (01008, м. Київ, вул. Інститутська, 21/8) про визнання бездіяльністю протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини під час перевірки та розгляду звернення ОСОБА_1 від 15.09.2020 року, яка полягає в порушенні законодавчо встановлених строків розгляду звернення ОСОБА_1 від 15.09.2020 року та в незабезпеченні права ОСОБА_1 бути присутнім при розгляді його звернення, чим порушено право позивача особисто викласти аргументи особі, що перевірила заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви.

Зобов`язати Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини провести перевірку та розгляд звернення ОСОБА_1 від 15.09.2020 року з дотриманням вимог положень статтей 18, 19 Закону України «Про звернення громадян».

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На підставі положень статті 297 КАС України апеляційна скарга подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Суддя І.В. Юхно