Справа № 540/2108/21
Суддя: Ковбій О.В.
Дата ухвалення: 2021-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2021 р.м. ХерсонСправа № 540/2108/21
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Ковбій О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Великокопанівської сільської ради Олешківського району Херсонської області про визнання протиправним та скасування рішення № 68 від 25.11.2020 року, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з вказаним позовом, у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення другої сесії восьмого скликання Великокопанівської сільської ради (далі - позивач) № 68 від 25.11.2020 року про відмову позивачці ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 га., на території Великокопанівської сільської ради Олешківського району Херсонської області;

- зобов`язати Великокопанівську сільську раду Олешківського району Херсонської області прийняти рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га., у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства на території Великокопанівської сільської ради Олешківського району Херсонської області;

- встановити судовий контроль за виконанням судового рішення шляхом зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання рішення суду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначає, що звернулася до відповідача з заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га, яку раніше орендувала для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням другої сесії восьмого скликання Великокопанівської сільської ради № 68 від 25.11.2020 року позивачці ОСОБА_1 було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Великокопанівської сільської ради Олешківського району Херсонської області в її адміністративних межах із земельної ділянки (комунальної форми власності) з кадастровим номером :03:001:0085. Відмова мотивована тим, що земельна ділянка, щодо якої було подано клопотання, перебуває у власності громадянина ОСОБА_2 . Позивачка не визнає заявлених мотивів відмови, стверджує про відсутність в оскарженому рішенні посилань на вичерпний перелік підстав для відмови, передбачений ч.7 ст.118 ЗК України.

Вважаючи рішення відповідача протиправним, позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 18.05.2020 року позовну заяву було залишено без руху, надано строк для усунення недоліків позовної заяви - десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою суду від 25.05.2021 після усунення недоліків провадження по справі відкрито, визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

17.06.2021 року відповідачем подано відзив на позов, згідно якого останній позов не визнає. Вказує, що згідно з рішенням виконкому Великокопанівської сільської ради № 36 від 19.05.1993 року та Договором на право тимчасового користування землею від 30.05.1993 року громадянці ОСОБА_1 була виділена земельна ділянка розміром 3,36га для вирощування сільськогосподарської продукції на умовах оренди терміном на 10 років. Земельна ділянка не використовувалась для вирощування сільськогосподарської продукції, як визначено за призначенням в договорі, а використовувалась для випасання худоби. Термін дії договору закінчився у 2003 році. Нового договору укладено не було.

Також відповідач зазначив, що заява позивачки детально розглядалась постійною депутатською комісією з питань АПК, земельних ресурсів, будівництва та охорони навколишнього середовища Великокопанівської сільської ради під час виїзду на місцевість 24.11.2020 року. Комісія у складі сільського голови, 13 депутатів та 3 спеціалістів сільської ради, вислухавши думки всіх бажаючих отримати земельні ділянки, запропонувала дану земельну ділянку розділити між всіма жителями прилеглої АДРЕСА_1 , чиї земельні ділянки прилягають до вказаної земельної ділянки, а громадянці ОСОБА_1 та громадянці ОСОБА_3 відмовити, так як у них не має земельної ділянок, прилеглих до вищевказаної земельної ділянки.

Згідно зі ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

В даному конкретному випадку через перебування судді Ковбій О.В. в щорічній відпустці, рішення прийнято після виходу судді з такої відпустки.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відзив відповідача, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

21.09.2020 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача з заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у приватну власність (безоплатно) земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га. із земель площею 3,0 га, що перебувають в її користуванні з 1993 р. розташованої за адресою АДРЕСА_1 , (за межами населеного пункту).

Також, позивачкою подано клопотання від 22.09.2020, в якому вона зазначила, що має в оренді земельну ділянку площею 3 га по АДРЕСА_3 за межами села. Просила закріпити право власності, оскільки вона є останнім орендарем цієї земельної ділянки.

Рішенням другої сесії восьмого скликання Великокопанівської сільської ради від 25.11.2020 № 68 їй було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Великокопанівської сільської ради Олешківського району Херсонської області в її адміністративних межах із земельної ділянки (комунальної форми власності) з кадастровим номером :03:001:0085.

Позивачка не погоджуючись із зазначеним рішенням, оскаржила його в судовому порядку.

Враховуючи аргументи, якими сторони у справі обґрунтовують свої вимоги та заперечення, у тому числі мотиви оскаржуваних рішень, предметом доказування у справі є питання щодо правомірності відмови у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою для відведення у власність земельних ділянок, площею 2,0 га "для особистого селянського господарства" (вид цільового призначення 01.03) за рахунок земель "для сінокосіння і випасання худоби" (вид цільового використання 01.08) на підставі заяви позивачки від 04.06.2020 року.

Надаючи правову оцінку рішенню від 25.11.2020 № 68, суд зазначає, що підставою для вирішення питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність стала заява від 21.09.2020, з якою позивачка звернулася до Великокопанівської сільської ради та просила: "…надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у приватну власність (безоплатно) земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства…."

До заяви позивачка долучила копії: паспорта та облікової картки ОСОБА_1 , пенсійного посвідчення, квитанції про сплату за оренду земельної ділянки, акту про передачу та прийом земельної ділянки в натурі, плана-схеми, рішення № 36 від 19.05.1993, договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди).

Згідно Інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 12.01.2021, земельна ділянка з кадастровим номером :10:004:0001 є сформованою, її площа становить 10,5632 га, цільове призначення - 01.08. "для сінокосіння та випасання худоби".

Відповідач вважає, що правовий режим бажаної для позивачки земельної ділянки, як частини земельної ділянки з кадастровим номером :10:004:0001 площею 10,5632 га, цільове призначення - 01.08. "для сінокосіння та випасання худоби", виключає правові підстави для передачі їх у власність позивачу за іншим видом цільового призначення, що й стало причиною виникнення спору.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України від 25.10.2001 №2768-III (далі - ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III) та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За приписами ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 18 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Статтею 81 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Порядок набуття відповідного права визначається главою 19 Розділу IV ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III.

Статтею 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

У статті 121 ЗК України передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Отже, громадянин України вправі на підставі закону отримати безоплатно земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара із земель комунальної власності. Згідно ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Відповідно до ч.7 ст.118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно абз.1 ч.3 ст.123 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, виключний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо надання земельної ділянки у власність визначений ч.7 ст.118 ЗК України. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст.118 ЗК України.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права викладена в постановах Верховного Суду від 13.11.2019 р. у справі № 803/1244/16, від 22.02.2019 р. у справі № 813/1631/14, від 31.10.2019 р. у справі № 822/25/18, від 27.02.2018 р. у справі № 545/808/17, від 31.10.2019 р. у справі № 607/4538/16-а, від 18.10.2018 р. у справі № 813/481/17, від 18.10.2018 р. у справі № 527/43/17, від 25.02.2019 р. у справі № 347/964/17 та від 22.04.2019 р. у справі № 263/16221/17.

Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою є тільки першою стадією, а тому надання тотожних дозволів щодо розробки проекту землеустрою на одну й ту саму земельну ділянку не порушує права іншої особи.

Надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не покладає на раду обов`язку (не є підставою для виникнення зобов`язання перед особою, яка розробила проект землеустрою) щодо надання цієї земельної ділянки у власність. Рада може відмовити у затвердженні проекту та наданні земельної ділянки у власність з підстав, визначених законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.10.2019 р. у справі № 607/4538/16-а, від 03.04.2019 р. у справі № 509/4722/16-а, від 29.08.2019 р. у справі № 540/2441/18.

З рішення Великокопанівської сільської ради №68 від 25.11.2020 року слідує, що у ньому відсутнє будь-яке обґрунтування відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, а вказано лише "враховуючи пропозиції постійної депутатської комісії з питань АПК, земельних ресурсів, будівництва, та охорони навколишнього середовища та керуючись ст. 12, 116, 118, 122, 123 Земельного кодексу України та ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"...".

Конкретні підстави відмови в задоволенні клопотання позивачки вбачаються лише з Протоколу виїзду постійної депутатської комісії з питань АПК, земельних ресурсів, будівництва та охорони навколишнього середовища Великокопанівської сільської ради від 24.11.2020 року, наданої суду на виконання вимог ухвали. Доказів надсилання такого протоколу або витягу з нього в адресу позивачки суду не надано, тобто про конкретну підставу для відмови позивачу повідомлено не було.

Суд зазначає, що оскаржуване рішення сільської ради є актом індивідуальної дії.

Правовий акт індивідуальної дії виданий суб`єктом владних повноважень документ, прийнятий із метою реалізації положень нормативно-правового акту (актів) щодо конкретної життєвої ситуації, не містить загальнообов`язкових правил поведінки та стосується прав і обов`язків чітко визначеного суб`єкта (суб`єктів), якому він адресований.

Загальною рисою, яка відрізняє індивідуальні акти управління, є їх виражений правозастосовний характер.

Головною рисою таких актів є їхня конкретність (гранична чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами; чітка відповідність такого акта нормам чинного законодавства.

Конституційним Судом України в рішенні від 8 червня 2016 року № З-рп/2016 зазначено, що Принцип юридичної визначеності не виключає визнання за органом державної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. В даному конкретному випадку, наведений механізм полягає в обов`язку органу місцевого самоврядування визначити конкретні підстави для відмови в задоволенні заяви позивачки. Суд зазначає, що оскаржуване рішення сільської ради не відповідає критеріям чіткості та зрозумілості акта індивідуальної дії, та породжує його неоднозначне трактування, що в свою чергу впливає на можливість позивача прийняти та зрозуміти вказане рішення, а також обмежує право позивача на оскарження такого рішення в разі незгоди з ним.

Щодо самої підстави для відмови в реалізації права позивачки на отримання дозволу на розробку проекту землеустрою, суд зазначає наступне.

Так, відповідно протоколу виїзду постійної депутатської комісії з питань АПК, земельних ресурсів, будівництва та охорони навколишнього середовища Великокопанівської сільської ради від 24.11.2020 року до сільської ради надійшли заяви вісьмох осіб (в тому числі позивачки) щодо надання земельних ділянок з земельного масиву з кадастровим номером: :03:001:0085, загальною площею 14,1798 га, котра межує з земельними ділянками, які розташовані по АДРЕСА_1 . За результатом розгляду питання комісія вирішила надати дозвіл на розробку та виготовлення документації шістьом особам, чиї земельні ділянки прилягають до земельної ділянки з кадастровим номером: :03:001:0085. При цьому позивачці було відмовлено, оскільки її земельна ділянка розташована на іншій стороні вулиці.

Таким чином, дійсною підставою для відмови в задоволенні заяви позивачки є те, що вже належна їй земельна ділянка не межує з земельним масивом, в якому вона бажала отримати землю для ведення селянського (фермерського) господарства.

Суд вказує, що наведені вище норми ч.7 ст.118 ЗК України не передбачають такої підстави для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо надання земельної ділянки у власність як відсутність спільної межі з земельною ділянкою, а тому відмова в задоволені заяви ОСОБА_1 з підстав не передбачених законом є протиправним.

Також у відзиві на позовну заяву відповідач зазначає про те, що вже надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства іншим особам. На підтвердження вказаних обставин надано протокол виїзду постійної депутатської комісії з питань АПК, земельних ресурсів, будівництва та охорони навколишнього середовища Великокопанівської сільської ради від 24.11.2020 року, відповідно якому громадянам ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства шляхом поділу земельної ділянки комунальної власності кадастровий номер :03:001:0085.

Суд зауважує, що ці обставини не вказані у рішенні Великокопанівської сільської ради № 68 від 25.11.2020 року, як підстави для відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Окрім того, ЗК України визначає вичерпний перелік підстав відмови у наданні особі дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки і такої підстави як надання іншій особі дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не містить.

Аналогічні висновки з цього питання викладено в постанові Верховного Суду від 28.10.2019 р. у справі № 183/4197/15 (2-а/183/6/16).

Отже, суд вважає, що рішення Великокопанівської сільської ради № 68 від 25.11.2020 року прийняте з порушенням норм Земельного кодексу України, та не може вважатися обґрунтованим, добросовісним і законним, оскільки належних мотивів та причин такої відмови у вказаному рішенні органу місцевого самоврядування не наведено.

Аналогічна правова позиція з цього питання викладена у постановах Верховного Суду від 21.11.2019 р. у справі № 159/1257/18, від 17.12.2018 р. у справі № 509/4156/15-а.

Приписами ч.1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Між тим, відповідачем належними та допустимими доказами не доведено правомірність свого рішення, у зв`язку з чим рішення Великокопанівської сільської ради №68 від 25.11.2020 року щодо відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є протиправним та підлягає скасуванню.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправним та скасування рішення Великокопанівської сільської ради № 68 від 25.11.2020 року підлягають задоволенню.

Щодо способу поновлення порушеного права позивача, суд зазначає наступне.

Згідно ч.4 ст.245 КАС України суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що розглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні, регламентовано ч.6 ст.118 ЗК України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Таким чином, повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 22.12.2018 р. у справі № 804/1469/17.

Проте, не зважаючи на відсутність за даних обставин дискреційних повноважень у відповідача, суд зауважує, що предметом спору в цій частині є правомірність зобов`язання Великокопанівської сільської ради Олешківського району Херсонської області вчинити певні дії, а саме прийняти рішення про надання відповідного дозволу.

Стаття 118 ЗК України визначає порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, а ст.122 ЗК України - повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування.

Суд вважає, що в контексті обставин спірних правовідносин застосування вищевказаного способу захисту вимагає з`ясування судом чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Судом встановлено, що позивачем, при зверненні до Великокопанівську сільську раду Олешківського району Херсонської області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, для ведення особистого селянського господарства, були подані всі необхідні документи, передбачені нормами ЗК України.

Разом з тим, у межах цієї справи оцінка правомірності відмови у наданні відповідного дозволу стосувалася лише тих мотивів, які наведено у рішенні Великокопанівської сільської ради № 68 від 25.11.2020 року.

Згідно приписів ч.7 ст.118 ЗК України для прийняття рішення про надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки необхідно оцінити відповідність місця розташування спірної земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Повноваження щодо перевірки вищевказаних питань належить виключно до компетенції Великокопанівської сільської ради Олешківського району Херсонської області.

В той же час, в матеріалах справи відсутні передбачені ч.7 ст.118 ЗК України документи, що зумовлює неможливість з`ясування судом питання про наявність або відсутність підстав для надання відповідного дозволу позивачу для зобов`язання відповідача прийняти відповідне рішення.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не підлягають задоволенню.

Підсумовуючи наведене, суд вважає, що хоч і повноваження Великокопанівської сільської ради Олешківського району Херсонської області щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є дискреційними, проте належним способом захисту, відновлення прав ОСОБА_1 за даних фактичних обставин, необхідно визнати саме зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивачки про надання їй дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Такий висновок суду узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 10.10.2019 р. у справі № 814/1959/17 та від 28.11.2019 р. у справі № 803/1067/17.

Щодо великого обсягу зазначених позивачкою аргументів відносно перебування бажаної нею до отримання земельної ділянки в її оренді в період до 2003 року, суд зазначає, що вказана обставина не має жодного значення для реалізації права позивачки на отримання земельної ділянки в порядку ст. 118 ЗК України, тим більше, що самою позивачкою визнається використання землі в період після 2003 року без належних на те правових підстав.

Статтею 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Що стосується вимоги про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Зі змісту наведеної правової норми слідує, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках.

Позивачем не наведено причин та не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду, а тому суд не вбачає підстав для зобов`язання суб`єкта владних повноважень подавати звіт про виконання даного судового рішення.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного.

Згідно ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Приписами ч.1 ст.139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. (ч.8 ст.139 КАС України)

Таким чином сплачений позивачкою судовий збір в розмірі 908,00 грн підлягає стягненню з Великокопанівської сільської ради Олешківського району Херсонської області за рахунок її бюджетних асигнувань в повному розмірі, оскільки спір виник внаслідок рішення зазначеного органу, визнаного за результатом розгляду даної справи протиправною.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення другої сесії восьмого скликання Великокопанівської сільської ради № 68 від 25.11.2020 року про відмову позивачці ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 га на території Великокопанівської сільської ради Олешківського району Херсонської області.

Зобов`язати Великокопанівську сільську раду (Код , місцезнаходження: 75131, Херсонська область, Олешківський район, село Великі Копані, вул. Карла Маркса, будинок 79) повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Цюрупинським РВ УМВС України в Херсонській області 22.08.1996) від 21.09.2020 р. про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Великокопанівської сільської ради (Код , місцезнаходження: 75131, Херсонська область, Олешківський район, село Великі Копані, вул. Карла Маркса, будинок 79) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Цюрупинським РВ УМВС України в Херсонській області 22.08.1996) судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн 00 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.В. Ковбій

кат. 109020100