Справа № 200/1013/21-а
Суддя: Кониченко О.М.
Дата ухвалення: 2021-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2021 р. Справа№200/1013/21-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кониченка Олега Миколайовича розглянувши за участю секретаря судового засідання Купріян В.Ю. в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (87548, м. Маріуполь, вул. Зелінського, 27а),

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, відповідно до якого просила суд: визнати протиправним та скасувати рішення Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 23 липня 2020 року щодо відмови в призначенні пенсії ОСОБА_1 та щодо не зарахування періодів до страхового стажу з 01.09.1978 по 09.06.1984. 01.12.1985 по 31.12.1985, з 01.08.1989 по 31.08.1989, з 01.11.1989 по 30.11.1989, з 01.05.1990 по 31.10.1991, з 01.08.1991 по 3.08.1991, починаючи з 10.07.2020; зобов`язати Маріупольське об`єднане управління пенсійного фонду України Донецької області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з врахуванням періодів з 01.09.1978 по 09.06.1984. 01.12.1985 по 31.12.1985. з 01.08.1989 по 31.08.1989, з 01.11.1989 по 30.11.1989, з 01.05.1990 по 31.10.1991, з 01.08.1991 по 3.08.1991, починаючи з 10.07.2020.

01 лютого 2021 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк не більше п`яти днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху на усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 15 лютого 2021 року суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 15 березня 2021 року.

05 березня 2021 року представник відповідача надав засобами поштового зв`язку через канцелярію суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити у задоволені позовних вимог.

15 березня 2021 року сторони повідомлені належним чином в судове засідання не з`явились про причини неявки не повідомили, враховуючи положення ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суду вирішив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

З 29 березня 2021 року по 12 квітня 2021 року суддя перебував в щорічній черговій відпустці.

З 12 квітня 2021 року по 23 квітня 2021 року суддя перебував на лікарняному у зв`язку з тимчасової втратою працездатності.

З 26 квітня 2021 року по 29 квітня 2021 року суддя перебував у відпустці у зв`язку з реабілітацією.

30 квітня 2021 року дослідивши матеріали адміністративної справи суд дійшов висновку про їх недостатність для повного та всебічного встановлення обставин справи, вирішивши подальший розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, про що виніс відповідну ухвалу, якою підготовче судове засідання призначено на 13 травня 2021 року.

30 квітня 2021 року ухвалою суду у позивача витребувано оригінал диплому НОМЕР_1 від 25.07.1988 року, виданого Донецьким державним університетом.

13 травня 2021 року підготовче судове засідання відкладено на 25 травня 2021 року.

19 травня 2021 року до суду засобами поштового зв`язку від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача, до якої додано нотаріально завірену копію диплому.

25 травня 2021 року судом направлено до Міністерства освіти та науки України запит щодо надання інформації стосовно автентичності форми диплому позивача та його відповідності формі встановленій на час його видачі, а також надання інформації чи існувала в СРСР на момент видачі диплому в 1988 році вчена ступінь «магістр фізичних наук».

25 року 2021 року розгляд справи відкладено на 14 червня 2021 року.

14 червня 2021 року розгляд справи відкладено на 29 червня 2021 року.

29 червня 2021 року ухвалою суду продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів з ініціативи суду, підготовче судове засідання відкладено на 19 липня 2021 року.

16 липня 2021 року до суду надійшла відповідь Міністерства освіти та науки України № 3/1702-21 від 30.06.2021 року щодо відповідності диплома.

19 липня 2021 року розгляд справи відкладено на 26 липня 2021 року.

26 липня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 02 серпня 2021 року.

02 серпня 2021 року дослідивши матеріали адміністративного позову та відзиву на адміністративний позов, суд дійшов висновку про їх достатність для вирішення адміністративного спору.

Суд дослідивши подані матеріали справи встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовної заяви представник позивача зазначив, що 10 липня 2020 року позивач звернулась до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

23.07.2020 року відповідач надав відповідь в якій зазначив, що у позивача відсутній страховий стаж 27 років і тому вона не має права на призначення пенсії, оскільки відповідач не враховував до загального страхового стажу позивача період навчання з 01.09.1978 року по 09.06.1984 року так як вказаний в дипломі термін перевищує встановлений, а також не зараховано періоди роботи в Республіці Куба: 01.12.1985 року по 31.12.1985 року, з 01.08.1989 року по 31.08.1989 року, з 01.11.1989 року по 30.11.1989 року, з 01.05.1990 року по 31.10.1991 року, з 01.08.1991 року по 31.08.1991 року так як не вказані підстави для прийняття та звільнення з роботи.

З приводу цього позивач зазначив, що 11.08.2020 вона звернулась до Донецького національного університету імені Василя Стуса з заявою щодо надання довідки про підтвердження навчання.

19.08.2020 року Донецький національний університет імені Василя Стуса надав відповідь, в якій зазначив, що у зв`язку з захопленням матеріально-технічної бази та архіву університету в м. Донецьк Донецький національний університет імені Василя Стуса проводить свою діяльність в м. Вінниця та що було відкрито кримінальне провадження за фактом захоплення будівель університету озброєними людьми, у зв`язку з чим підтвердити чи спростувати факт навчання позивача в Донецькому державному університеті на фізичному факультеті за спеціальністю «Фізика» не має можливості.

Також додатково було зазначено, що 11 вересня 2000 року Указом Президента України «Про надання деяким вищим навчальним закладам статусу національних» Донецькому держаному університету було надано статус національного (наказ МОН України № 505 від 30.10.2000 р.).

Наказом Міністерства освіти і науки України № 758 від 12.07.2016 року прийнято пропозицію трудового колективу щодо присвоєння Донецькому національному університету імені Василя Стуса.

Представник позивача зазначає, що трудовий стаж, а саме навчання в Донецькому Державному університеті позивач набула в період, коли населені пункти, на території яких підприємства здійснюють господарську діяльність, перебували під контролем української влади, і зазначене підприємство (університет) також утворено відповідно до законодавства України, тому факт знаходження підприємств на тимчасово окупованій території України та неможливість надання позивачем додаткових документів, не може позбавити його права на отримання пенсії.

Щодо періодів з 01.12.1985 по 31.12.1985, з 01.08.1989 по 31.08.1989, з 01.11.1989 по 30.11.1989, з 01.05.1990 по 31.10.1991, з 01.08.1991 по 31.08.1991, які не зараховані до трудового стажу так як не вказані підстави для прийняття та звільнення з роботи, позивач зазначає, що відповідно до реєстру заробітних плат та трудового стажу Державного комітету по фінансам Національної системи бухгалтерії Республіки Куба, позивач працювала з 21.02.1985 по 30.04.1994 в органі - Міністерство вищої освіти в Університеті Гавани на підготовчому факультеті «Брати ПАІС» та Факультеті іноземних мов.

Представник позивача вказує, що відповідно до п. 3 Порядку підтвердження наявного трудового стражу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637 (далі - Порядку № 637) за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки,виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи, тому відповідні довідки позивачем відповідачу були надані.

Документи про стаж роботи, надані органами держав, з якими СРСР склав спеціальні угоди по цьому питанню, зокрема Республікою Куба, приймаються до розгляду комісіями по призначенню пенсії без легалізації документів МІС СРСР.

Враховуючи викладене, позивач вважає, що рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії порушило її права на соціальний захист, просить скасувати означене рішення та зобов`язати відповідача призначити пенсію за віком з зарахуванням періодів з 01.09.1978 по 09.06.1984. 01.12.1985 по 31.12.1985, з 01.08.1989 по 31.08.1989, з 01.11.1989 по 30.11.1989, з 01.05.1990 по 31.10.1991, з 01.08.1991 по 03.08.1991, починаючи з 10.07.2020.

Відповідач - Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області, зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань за кодом , адреса зареєстрованого місцезнаходження: 87548, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Зелінського, буд. 27а, організаційно-правова форма - орган державної влади.

Відповідач проти задоволення позову заперечує з огляду на те, що згідно абз. 3 ч. 1 статті 26 Закону №1058 до досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку:59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року.

Відповідач вказує, що при визначенні права на пенсію ОСОБА_1 не враховано в залік страхового стажу період навчання з 01.09.1978 року по 09.06.1984 року, так як вказаний в дипломі термін значно перевищує встановлений, також в дипломі містяться дані про різні навчальні заклади, а саме - вступ до Жданівського металургійного інституту, а отримання диплому в Донецькому державному університеті.

Також відповідач підтвердив незарахування до страхового стажу періодів роботи в Республіці Куба: з 01.12.1985 року по 31.12.1985 року, з 01.08.1989 року по 31.08.1989 року, з 01.11.1989 року по 30.11.1989 року, з 01.05.1990 року по 31.10.1991 року та з 01.08.1991 року по 31.08.1991 року, так як в наданому для призначення пенсії реєстрі заробітних плат та трудового стажу Державного комітету по фінансам Національної системи бухгалтерії Республіки Куби не вказані підстави для прийняття та звільнення з роботи.

Відповідач зазначає, що загальний страховий стаж ОСОБА_1 становить 22 роки 8 місяців 22 дні.

За таких обставин відповідачем вирішено відмовити ОСОБА_1 , у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» через відсутність необхідного страхового стажу, право на пенсію ОСОБА_1 , згідно наданих документів набуде, при досягненні віку 63 років.

Враховуючи викладене відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивача.

З наданої Міністерством освіти та науки України № 3/1702-21 від 30.06.2021 року відповіді щодо відповідності диплома суд встановив, що до прийняття Закону Української Радянської Соціалістичної Республіки від 23.05.1991 № 1060-ХІІ «Про освіту», постанови Верховної Ради Української PCP від 04.06.1991 №1144-ХІІ «Про порядок введення в дію Закону Української PCP «Про освіту», документи про вищу освіту, видавалися закладами вищої освіти згідно з Інструкцією про порядок виготовлення, заповнення і видачу дипломів особам, які закінчили вищі навчальні заклади СРСР, затвердженою наказом Міністра вищої і середньої спеціальної освіти СРСР від 11.01.1961 №9, що містить детальний опис документа про вищу освіту та додатка до нього (виписки із залікової відомості).

Освітньо-кваліфікаційні рівні вищої освіти - молодший спеціаліст, бакалавр, спеціаліст, магістр встановлювалися з прийняттям Закону України «Про освіту» у 1991 році та введенням його в дію з 26 червня 1991 року.

Зразки документів про вищу освіту та додатки до них, зокрема диплом магістра, диплом магістра з відзнакою, додаток до диплома магістра з відзнакою було затверджено у 1997 році (постанова КМУ від 16 квітня 1997 року № 354 «Про внесення змін і доповнень до переліку і зразків документів про вищу освіту та вчені звання в Україні, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 1993 року № 1058»),

Міністерство освіти та науки України зазначило, що диплом НОМЕР_1 , виданий у 1988 на ім`я ОСОБА_1 Донецьким державним університетом не відповідає формі, встановленій на час його видачі.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Дослідивши оскаржуване рішення в контексті спірних правовідносин, суд встановив, що викладені сторонами доводи підтверджуються матеріалами адміністративної справи.

Отже, обставини та підстави винесення оскаржуваного рішення визнаються відповідачем, та підтверджуються відповідними доказами, а тому не викликають у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, що відповідно до ч. 1 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства, є підставою для звільнення від доказування.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 1 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Стаття 3 Конституції України, відповідно, гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься у рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно якого Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї.

Відповідно до частин першої та другої статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року (далі - Закон №1058-IV), пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Приписами ст. 8 Закону №1058-IV встановлено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Згідно ч. 4 ст. 24 Закону №1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Умови призначення пенсії за віком визначені ч.ч. 1, 2 ст. 26 Закону №1058-IV, яка встановлює, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними віку 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу:з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років.

Відповідно до ст. 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок звернення за призначенням пенсії встановлений ст. 44 Закону №1058-IV.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону №1058-IV, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затверджено Постановою правління Пенсійного фонду України25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).

Відповідно до п/п 3 п.2.1. розділу ІІ Порядку №22-1, особи, яким пенсія призначається відповідно до міжнародних договорів (угод) у галузі пенсійного забезпечення, надають документи про стаж, визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу, та довідку згідно з додатком 1 до цього Порядку.

Приписами п.п. 1, 3, 8, 24 Порядку №637 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження часу навчання приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або

окремих його етапів.

Документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності).

Для підтвердження трудового стажу приймаються лише ті відомості про період роботи, які внесені в довідки на підставі документів.

Відповідно до п. 22 Порядку №637, стаж роботи громадян України за її межами підтверджується документами, легалізованими відповідно до законодавства (крім роботи на території колишнього СРСР і держав, з якими колишнім СРСР було укладено угоди про соціальне забезпечення, до укладення відповідних двосторонніх угод).

Згідно до ст. 7 Закону України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року N 1543-XII,Україна є правонаступником прав і обов`язків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать Конституції України та інтересам республіки.

Відповідно до ст. 11 Договору між Союзом Радянських Соціалістичних Республік та Республікою Куба про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах (ратифікація 29.04.1986 року, набрання чинності 07.08.1986), документи, які на території однієї Договірної Сторони складені або засвідчені компетентними установами за встановленою формою, приймаються на території іншої Договірної Сторони без легалізації. Це відноситься також до документів громадян, підпис яких засвідчено за правилами, що діють на території відповідної Договірної Сторони.

Таким чином, документи про стаж роботи, надані органами держав, з якими СРСР склав спеціальні угоди по цьому питанню, зокрема Республікою Куба, приймаються до розгляду комісіями по призначенню пенсії без легалізації.

Відповідно до п.п. 4.1., 4.2., 4.3. розділу ІV Порядку №22-1, орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

При прийманні документів орган, що призначає пенсію: перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності), 4) видає пам`ятку пенсіонеру, копія якої зберігається у пенсійній справі.

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 44 Закону №1058-IV, органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

23.07.2020 відповідачем винесено оскаржуване рішення № 11190, яким в призначенні пенсії за віком позивачу відмовлено, спірні періоди до страхового стажу не зараховано.

Позивачем було надано відповідачу відповідно до Порядку №637 наявні у нього реєстри заробітних плат та трудового стажу, складені Державним комітетом по фінансам Національної системи бухгалтерії Республіки Куби, тобто, в розумінні п. 3 Порядку № 637, відомості на видачу заробітної плати.

У разі виявлення неналежного оформлення в наданих документах, відповідач не вжив заходів передбачених ч. 3 ст. 44 Закону України № 1058-IV та п. 4.2 Порядку № 22-1 шляхом направлення відповідних запитів до повноважних органів та установ, у тому числі іноземних, що, в свою чергу, є порушенням процедури розгляду заяви позивача про призначення пенсії, визначеної Порядком № 22-1.

Відповідно до вимог Порядку № 22-1, відповідач отримавши заяву позивача про призначення пенсії та відповідні довідки, у разі виникнення сумніву у викладеній в них інформації, повинен був розпочати процедуру їх перевірки з дотриманням порядку визначеного ч. 3 ст. 44 Закону України № 1058-IV та п. 4.2 Порядку № 22-1 та лише після отримання інформації про підтвердження або спростування викладеної в них інформації в 10-денний термін з моменту її отримання прийняти рішення про призначення пенсії або відмову в її призначенні як це визначено п. 4.3 Порядку № 22-1.

Поряд з цим, відповідачем жодним чином не обґрунтовано його вимоги щодо зазначення в реєстрах заробітних плат та трудового стажу підстав для прийняття та звільнення позивача з роботи, натомість вказані документи містять відомості щодо періодів роботи позивача, розмірів нарахованої заробітної плати та робочі дні, підписи посадових осіб та скріплені печатками.

Таким чином, відповідачем відповідно до ст. 77 КАС України, не доведено правомірність своїх дій щодо не зарахування до страхового стажу спірних періодів з 01.09.1978 по 09.06.1984. 01.12.1985 по 31.12.1985, з 01.08.1989 по 31.08.1989, з 01.11.1989 по 30.11.1989, з 01.05.1990 по 31.10.1991, з 01.08.1991 по 31.08.1991.

Суд звертає увагу, що саме відповідачу Законом надано право щодо отримання відповідних документів від підприємств, організацій і окремих осіб (у тому числі позивача, але не виключно), видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевірка обґрунтованості їх видачі, достовірності поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню тощо.

Враховуючи викладене, за даних обставин пенсійний орган фактично переклав відповідальність за неможливість проведення ним перевірки відомостей диплому на позивача, що є непропорційним заявленій легітимній меті (підтвердження періоду навчання позивача), тому зазначені дії не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття, чого в цій справі відповідачем зроблено не було.

Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97, п.36, від 01 липня 2003 року, яке, відповідно до ч. 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Також в контексті спірних правовідносин суд вважає за необхідне застосувати висновки Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі №307/541/17 року, викладені в постанові від 19.12.2019 року, відповідно до яких право на пенсійне забезпечення особи не повинно безумовно залежати від дій чи бездіяльності осіб, які зобов`язані вести облік трудового стажу працівників і відповідно забезпечувати зберігання цих даних.

Щодо не зарахування до стажу роботи періоду навчання у вищому навчальному закладі, суд зазначає наступне.

Згідно статті 56 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-ХІІ) передбачено, що до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно до п. 4.2. Порядку №637 орган, що призначає перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, а також перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

В копії диплому НОМЕР_1 від 25.07.1988 року, виданому Донецьким державним університетом на ім`я позивача зазначено про те, що вона почала навчання в 1978 році та закінчила в 1984 році повний курс Донецького державного університету за спеціальністю «Фізика», позивачу присвоєно 20.06.1984 року кваліфікацію «фізик-викладач» та 09.06.1988 року присуджено вчений ступінь «магістр фізичних наук».

Текст диплому не містить виправлень, підписаний посадовими особами та скріплений печаткою Донецького державного університету.

Позивач зі свого боку вчинив всі можливі дії для отримання уточнюючих диплом довідок.

Проте, відповідно до ст. 60 Закону Української РСР «Про народну освіту» від 28 червня 1974 року N 2779-VIII, особам, які закінчили вищі навчальні заклади, присвоюється кваліфікація відповідно до здобутої спеціальності, видається диплом і нагрудний знак встановленого зразка.

Особам, які закінчили вищі навчальні заклади і добилися великих успіхів у навчанні та виявили себе в науковій і громадській роботі, видається диплом з відзнакою.

Постановою Ради Народних Комісарів СРСР від 20.03.1937 року №464 (чинній на момент навчання позивача в закладі вищої освіти), залежно від кваліфікації в області певної наукової дисципліни - за обсягом знань, ступеня самостійності наукової роботи та її значення - науковцям присвоюються вчені ступені тільки кандидата наук та доктора.

Освітньо-кваліфікаційний ступінь «магістр», було введено Законом України «Про освіту» від 23 травня 1991 року № 1060-XII, який набрав чинності 26.06.1991 року.

Тобто на момент закінчення позивачем вищого навчального закладу діючим законодавством не було передбачено присвоєння вченого ступеня «магістра наук».

Згідно висновків Міністерства освіти та науки України, наданий позивачем диплом не відповідає встановленій формі на час його видачі.

Враховуючи неможливість встановлення автентичності диплому позивача суд дійшов висновку про неможливість зарахування до страхового стажу позивача періоду навчання з 01.09.1978 року по 09.06.1984 року та відмову в задоволенні адміністративного позову в цій частині.

Системно дослідивши обставини справи та нормативно-правові акти, якими врегульовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що недотримання процедури розгляду заяви позивача допущені відповідачем, а також встановлення непередбачених законодавством вимог до наданих ним документів, порушили право позивача на соціальний захист та пенсійне забезпечення, тому рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу від 23.07.2020 року № 11190 є передчасним, протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Дискреційні повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для виплати пенсії документами, - зарахування стажу, що свідчить про те, що за законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.

Таким чином, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо не зарахування низки періодів роботи до страхового стажу та скасування оскаржуваного рішення.

Враховуючи фактичні обставини даної справи, суд вважає, що зарахування спірних періодів до страхового стажу є варіантом правомірної поведінки, від якого відповідач безпідставно ухилився, тому це питання не може бути віднесено до дискреційних повноважень органу пенсійного фонду з огляду на приписи чинного пенсійного законодавства.

Адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 23.01.2020 по справі №580/1617/19 та від 02.04.2021 по справі №813/5074/17.

Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача щодо зобов`язання відповідача врахувати періоди роботи в Республіці Куба з 01.12.1985 року по 31.12.1985 року, з 01.08.1989 року по 31.08.1989 року, з 01.11.1989 року по 30.11.1989 року, з 01.05.1990 року по 31.10.1991 року, з 01.08.1991 року по 31.08.1991 року до страхового стажу позивача.

Щодо позовних вимог про призначення пенсії суд зазначає, що відповідачем встановлено, що страховий стаж позивача без врахування спірних періодів становить 22 роки 8 місяців та 22 дні.

Сумарний не зарахований оскаржуваним рішенням стаж, який за висновками суду підлягає зарахуванню становить з 01.12.1985 року по 31.12.1985 року - 31 день, з 01.08.1989 року по 31.08.1989 року - 31 день, з 01.11.1989 року по 30.11.1989 року - 30 днів, з 01.05.1990 року по 31.10.1991 року - 18 місяців, з 01.08.1991 року по 31.08.1991 року - 30 днів, тобто загальний стаж, який підлягає зарахуванню згідно рішення суду становить 1 рік 10 місяців.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 26 Закону №1058-IV, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними віку 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року.

Таким чином, при зарахуванні до страхового стажу позивача періодів роботи в Республіці Куба з 01.12.1985 року по 31.12.1985 року, з 01.08.1989 року по 31.08.1989 року, з 01.11.1989 року по 30.11.1989 року, з 01.05.1990 року по 31.10.1991 року, з 01.08.1991 року по 31.08.1991 року, загальний страховий стаж позивача буде меншим ніж 27 років, з огляду на що позовна вимога щодо зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, суд вирішив задовольнити адміністративний позов частково.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. TheUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, враховуючи те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, беручи до уваги приписи ст. 9 КАС України, приймаючи до уваги відзив на позовну заяву відповідача, докази наявні у матеріалах справи, а також з аналізу норм чинного законодавства, суд приходить висновку, що обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права є ефективним.

Поряд з цим, з прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивач просить зарахувати період роботи з 01.08.1991 по 3.08.1991 року, однак зі змісту позовної заяви та оскаржуваного рішення вбачається, що тривалість періоду становить з 01.08.1991 по 31.08.1991 року.

Враховуючи викладене та застосовуючи приписи ч. 2 ст. 9 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача зарахувати період з 01.08.1991 по 31.08.1991 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Згідно квитанції №14033 від 04.02.2021 року за подання позову сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Враховуючи викладене, суд стягує судовий збір на користь позивача з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань у розмірі 756,67 грн (908 грн - (908 грн : 6 періодів щодо яких заявлено позовні вимоги)).

Керуючись Конституцією України та Кодексом адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина України НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (87548, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Зелінського, 27а, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 23 липня 2020 року щодо відмови в призначенні пенсії ОСОБА_1 в частині не зарахування періодів до страхового стажу з 01.12.1985 по 31.12.1985, з 01.08.1989 по 31.08.1989, з 01.11.1989 по 30.11.1989, з 01.05.1990 по 31.10.1991, з 01.08.1991 по 31.08.1991.

Зобов`язати Маріупольське об`єднане управління пенсійного фонду України Донецької області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи в Республіці Куба з 01.09.1978 по 09.06.1984, 01.12.1985 по 31.12.1985, з 01.08.1989 по 31.08.1989, з 01.11.1989 по 30.11.1989, з 01.05.1990 по 31.10.1991, з 01.08.1991 по 31.08.1991.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на користь ОСОБА_1 судового збору в розмірі 756 (Сімсот п`ятдесят шість) грн. 67 коп.

Вступну та резолютивну частини рішення суду складено та підписано 02 серпня 2021 року.

Повний текст рішення складено та підписано 04 серпня 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя О.М. Кониченко