Справа № 440/4822/20
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2021-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Слободянюк Н.І.

03 серпня 2021 р. Справа № 440/4822/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Рєзнікової С.С. , Бегунца А.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просить визнати протиправною бездіяльність відповідача Головного управління Національної поліції в Полтавській (далі ГУ НП в Полтавській області) області щодо ненадання публічної інформації за його запитом та зобов`язати відповідача надати йому повну та достовірну інформацію, що запитувалася згідно інформаційного запиту.

В обґрунтування вимог адміністративного позову позивач зазначив, що він отримує пенсію, призначену на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Щоб в подальшому він міг звертатися із відповідною заявою до територіального органу Пенсійного фонду України на перерахунок пенсії, йому потрібна інформація про грошове забезпечення поліцейського, який перебуває на посаді що порівнюється до посади із якої його звільнили на пенсію.

13.08.2020 року він звернувся до відповідача із запитом стосовно надання інформації про розмір грошового забезпечення поліцейського старший інспектор управлінь, відділів (відділень) поліції, має спеціальне звання капітан поліції та вислугу 18 років станом на 01.09.2019 року, щомісячно з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року та з 01.01.2020 року по 01.08.2020 року.

У відповідь на звернення 23.08.2020 року отримав лист за підписом заступника начальника Безпалько С., у якому зазначено «Повідомляємо, що ГУНП в Полтавській області виплата грошового забезпечення за посадою старший інспектор відділу організації дорожнього руху відділу ДАІ не провадилась у зв`язку з відсутністю зазначеної посади у штатному розкладі».

Позивач вважає відмову відповідача надати запитувану інформацію із зазначених вище підстав протиправною, такою, що суперечить вимогам чинного законодавства України і порушує його право на отримання інформації.

Не заперечуючи вимоги адміністративного позову, ГУ НП в Полтавській області в заяві про відсутність предмету спору зазначає, що в ході опрацювання позову керівництвом прийнято рішення переглянути зміст раніше наданої відповіді позивачу від 08.08.2020 року за вих. № 29/263 зі. ГУ НП в Полтавській області на запит позивача від 13.08.2020 року надано відповідь від 22.09.2020 року за вих. № 29/263 зі, яка за змістом та формою надає вичерпну інформацію, запитувану позивачем. Відповідач вважає, що на даний час відсутній предмет спору і просить з цього приводу прийняти відповідне процесуальне рішення.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 06.10.2020 року провадження у справі закрито з підстав, встановлених п. 8 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Судове рішення вмотивовано тим, що оскільки оскаржуване порушення виправлено відповідачем та у суду відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною після такого виправлення, суд доходить висновку про необхідність закриття провадження у справі.

Не погоджуючись з судовим рішенням, в апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить його скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, щоб в подальшому він зміг звертатися із відповідною заявою до уповноваженого органу (Міністерство внутрішніх справ України), видати довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку своєї пенсії, як пенсіонеру внутрішніх справ (міліції) на перерахунок пенсії, йому потрібна інформація про грошове забезпечення поліцейського, який перебуває на посаді старший інспектор управлінь, відділів (відділень) поліції, що перебуває на посаді з якої його було звільнено на пенсію старший інспектор відділу організації дорожнього руху ДАЇ з обслуговування м. Полтава та автомобільно -технічної інспекції, підпорядкованої УМВС України в Полтавській області.

Відповіді відповідача на його звернення від 13.08.2020 року, від 18.08.2020 року та 22.09.2020 року, на його думку, не відображають повну та достовірну інформацію, яка запитувалася. Щодо індексації грошового забезпечення за відповідною посадою поліцейського порівняної до посади на час його звільнення з ОВС взагалі нічого не зазначено.

На час розгляду справи, відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України).

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

За приписами ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення відповідно до положень ст. 320 КАС України слід скасувати, з огляду на наступне.

Частинами першою та другою ст. 7 Закону України від 0б2.10.1992 року № 2657-XII «Про інформацію» (далі - Закон № 2657-XII) передбачено, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб (ст. 5 Закону № 2657-XII).

Відповідно до ст. 1 Закону України від 13.01.2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VI) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом, визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє (пункти 1 та 2 частини першої ст. 3 Закону № 2939-VI). Доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію (пункт 2 частини першої ст. 5 Закону № 2939-VI).

Розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень -органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання (пункт 1 частини першої ст. 13 Закону № 2939-VI).

Відповідно до частини четвертої ст. 13 Закону № 2939-VI усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Кожна особа має право знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом (пункт 1 частини першої ст. 10 Закону № 2939-VI). Оскільки Закон № 2939-VI гарантує відповідне право кожній особі, то його реалізація не залежить від того, чи така особа є приватною, чи перебуває на публічній службі.

Право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (частина друга ст. 6 Закону № 2657-XII).

Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств (пункт 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція)). Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду (пункт 2 ст. 10 Конвенції).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на свободу вираження поглядів із гарантіями ст. 10 Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту пункту 2 вказаної статті, а також чи є відповідний захід необхідним у демократичному суспільстві з метою досягнення такої мети, зокрема чи є він пропорційним останній. Втручання становитиме порушення гарантій ст. 10 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв.

Велика Палата ЄСПЛ у рішенні від 08.11.2016 року у справі «Угорський Гельсінський Комітет проти Угорщини» («Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary») (заява № 18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати в кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин (пункт 157). Для цього мають бути оцінені такі критерії (пункт 158-170):

- мета запитувача. Необхідно встановити, чи справді отримання інформації є необхідним для реалізації запитувачем інформації його функції зі сприяння публічній дискусії з суспільно важливих питань і чи справді ненадання інформації створить суттєву перешкоду свободі вираження поглядів;

- характер запитуваної інформації. Інформація, дані або документи, щодо яких вимагається доступ, повинні відповідати вимогам трискладового тесту, тобто збиратися в цілях задоволення саме суспільного інтересу;

- особлива роль запитувача інформації в отриманні та поширенні її серед громадськості. Розраховувати на захист свого права на доступ можуть насамперед журналісти, науковці, громадські активісти, зокрема блогери та популярні користувачі соцмереж, громадські організації, діяльність яких пов`язана з питаннями, що становлять суспільний інтерес, а також автори творів з означених питань;

- готовність і доступність запитуваної інформації. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання й обробки даних.

Доведення дотримання вказаних критеріїв покладається на позивача - запитувача інформації. Особа, у розпорядженні якої знаходиться відповідна інформація та якій адресований запит на інформацію, має перевірити останній на предмет наявності в ньому відповідного обґрунтування.

Частинами першою - другою ст. 19 Закону № 2939-VI визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту, але з дотриманням, зокрема, пункту 1 частини першої ст. 10 Закону № 2939-VI.

Розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону (частина перша ст. 22 Закону № 2939-VI).

Відмова в задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою (пункт 3 частини четвертої ст. 22 Закону № 2939-VІ), тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав для обмеження в доступі до публічної інформації, встановленого шляхом застосування «трискладового тесту», передбаченого частиною другою ст. 6 Закону № 2939-VI.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні (частина друга ст. 6 Закону № 2939-VI).

Обмеження доступу до конкретної інформації, яка є в її розпорядника, допускається за умови застосування цим розпорядником вимог пунктів 1-3 частини другої статті 6 Закону № 2939-VІ у сукупності. Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з наведених вище трьох підстав означає, що відмова в доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Колегія суддів вважає, що розпорядник публічної інформації має обов`язок надати ту публічну інформацію, якою він володіє і яка певним чином задокументована/відображена на матеріальних носіях. Вжиття заходів для того, щоб створити інформацію, якої у володінні розпорядника немає, але щодо якої подано інформаційний запит, не охоплюється поняттям доступу до публічної інформації. Тому розпорядник не може нести тягар відповідальності за ненадання запитувачу інформації, якої нема в його володінні.

У ході розгляду справи встановлено, що 13.08.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до ГУ НП в Полтавській області із запитом на отримання публічної інформації, у якому просив відповідача надати йому інформацію про види та розмір грошового забезпечення поліцейського, що має спеціальне звання капітан поліції, вислугу років 18, за посадою старший інспектор управлінь, відділів (відділень) поліції, у тому числі помісячно за період часу: з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року, з 01.01.2020 року по 01.08.2020 року.

ГУ НП в Полтавській області листами від 18.08.2020 року та 22.09.2020 року надало відповідь на запит позивача, у яких спочатку повідомило, що в ГУ НП в Полтавській області виплата грошового забезпечення за посадою старший інспектор відділу організації дорожнього руху відділу ДАІ не проводилась у зв`язку з відсутністю зазначеної посади у штатному розпису (а.с. 13, лист від 18.08.2020 року).

Подалі (лист від 22.09.2020 року) повідомило, що виплата грошового забезпечення поліцейським здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року № 988 та у порядку, затвердженому наказом МВС України від 06.04.2016 року № 260. За посадою «старший інспектор управлінь, відділів (відділень) поліції» грошове забезпечення за період з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року та з 01.01.2020 року по 01.08.2020 року виплачувалось з розрахунку таких складових:

1) посадового окладу за посадою «старший інспектор управлінь, відділів (відділень) поліції», який становить 2.500 грн (додаток 7 «Схема посадових окладів поліцейських управлінь, відділів (відділень) поліції» до постанови № 988);

2) окладу за відповідним спеціальним званням (додаток 1 «Схема окладів» поліцейських за спеціальними званнями» до постанови № 988);

3) надбавки за стаж служби в поліції, яка виплачується залежно від стажу служби у розмірі до 50% посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням (додаток 11 «Розміри надбавки за стаж служби в поліції» до постанови №988).

До стажу служби для виплати поліцейським надбавки за стаж служби в поліції зараховуються періоди, визначені частиною другою статі 78 Закону України «Про Національну поліцію».

4) надбавки за специфічні умови проходження служби в поліції, яка установлюється в розмірі до 100% посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням та надбавки за стаж служби керівниками органів, закладів та установ Національної поліції в межах затверджених асигнувань на грошове забезпечення відповідно до пункту 4 постанови № 988.

Згідно з п. 4 розділу ІІ Порядку визначено, що розмір надбавки встановлюється кожному поліцейському індивідуально залежно від специфіки умов проходження служби (успішне виконання повноважень, якість, складність, обсяг та важливість виконуваних завдань, залучення до розробки проектів нормативно-правових актів тощо) на підставі мотивованого подання керівника структурного підрозділу відповідного органу поліції та оголошується наказом по особовому складу.

5) премія, розмір якої визначається керівником структурного підрозділу індивідуально щодо кожного поліцейського за показниками, зазначеними у Положенні про преміювання поліцейських ГУНП в Полтавській області залежно від особистого вкладу поліцейського в загальні результати служби та затверджувався наказом начальника ГУНП.

Враховуючи викладене, надати інформацію про розмір грошового забезпечення не вбачається можливим, оскільки грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу за займаною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), а розмір премії визначається за показниками, зазначеними у Положенні про преміювання поліцейських ГУНП в Полтавській області залежно від особистого вкладу поліцейського в загальні результати служби та наявного фонду грошового забезпечення.

Не погоджуючись з висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що зміст відповідей ГУ НП в Полтавській області на запит позивача від 13.08.2020 року не надає відповіді на порушені питання, а також не містить посилань, визначених Законом про наявність підстав для обмеження в доступі до публічної інформації (а.с. 36-37).

За правилами частини першої ст. 16 Закону № 2939-VI розпорядник інформації відповідає за визначення завдань та забезпечення діяльності структурного підрозділу або відповідальної особи з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації, відповідальних за опрацювання, систематизацію, аналіз та контроль щодо задоволення запиту на інформацію, надання консультацій під час оформлення запиту, а також за оприлюднення інформації, передбаченої цим Законом.

З аналізу положень чинного законодавства про доступ до публічної інформації вбачається, що розпорядник публічної інформації може (і повинен) надати не лише ту публічну інформацію, яку він з огляду на свій правовий статус створив, а й ту, яка була отримана ним (розпорядником) у процесі здійснення його повноважень, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться в його володінні.

Пунктом 8 частини 1 ст. 238 КАС України передбачено, що суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

З огляду на протиправну бездіяльність ГУ НП в Полтавській області щодо неналежного розгляду запиту позивача, колегія суддів не погоджується з рішенням суду про закриття провадження у справі з підстав, встановлених п. 8 ч. 1 ст. 328 КАС України, оскільки оскаржувані позивачем порушення не були виправлені відповідачем.

Оскільки зазначені обставини залишені судом першої інстанції поза увагою та цим обставинам не надана належна правова оцінка, колегія суддів задовольняє вимоги апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 , скасовує судове рішення та приймає нове про направлення адміністративної справи до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження її розгляду.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України).

Підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання (п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 320 КАС України).

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

На підставі наведеного, керуючись статтями 292, 293, 308, 310, 311, 313, 315, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року скасувати.

Справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії направити до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді С.С. Рєзнікова А.О. Бегунц