Справа № 160/518/21
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2021-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

27 липня 2021 року м. Дніпросправа № 160/518/21
Суддя І інстанції Турова О.М.

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),
суддів: Мельника В.В., Сафронової С.В.,
за участю секретаря судового засідання Трошиної А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу Державної міграційної служби України

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з вказаним позовом до суду в якому, з, просив:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 03.11.2020р. №410-20;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особу без громадянства - ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову посилається на те, що відповідач безпідставно не надає йому статус біженця або особи яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2019 року позов було задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 03.11.2020 р. №410-20. Зобов`язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання особи без громадянства ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

У задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення яким відмовити у задоволенні позову. Вказує, що судом першої інстанції не вірно встановлено обставини справи, та не враховано, що позивач в ході проведення процедури повторного розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, надав компетентному суб`єкту владних повноважень завідомо недостовірну інформацію (неправдиві факти), якою позивач намагався обґрунтувати свою заяву, що полягає у тому, що ці відомості є суперечливими та неправдоподібні, що з урахуванням положень п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 29 квітня 2004 року № 2004/83/ЕС, підтверджує необґрунтованість заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. З актуальної інформації про країну походження позивача, яка наявна в публічному доступі, вбачається, що більша частина Сирійської Арабської Республіки, та зокрема м. Дамаск, в якому проживав позивач до прибуття в Україну, підконтрольні легітимній владі Сирійської Арабської Республіки, а також те, що військовий конфлікт на територіях даних адміністративно-територіальних одиниць не спостерігається.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити у її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача та третьої особи підтримав вимоги апеляційної скарги з викладених у ній підстав, позивач та його представник просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою без громадянства, уродженцем м. Дамаск, Сирія, за національністю сирієць, за віросповіданням мусульманин-суніт, військовозобов`язаний.

06.02.2008 року через КПП Донецьк позивач вперше прибув до України по проїзному документу № Р 000049320, одноразова віза Y03765560, тип «П-1», дійсна з 04.02.2008р. до 04.03.2008р.

05.11.2008 року через КПП Харків позивач прибув до України по проїзному документу № Р 000049320, одноразова віза Y02632935, тип «О», дійсна з 04.11.2008 р. до 15.11.2008 р., по запрошенню Сумського державного університету.

З листопада 2008 року до липня 2009 року ОСОБА_1 навчався на підготовчому факультеті для іноземних громадян Сумського державного університету, де вивчав українську мову та інші дисципліни, після закінчення якого отримав свідоцтво 12 СП НОМЕР_1 від 01.07.2009 р., видане Сумським державним університетом.

У 2009 році позивач вступив до Дніпропетровської державної медичної академії, у 2014 році закінчив Державний заклад «Дніпропетровська медична академія», отримав повну вищу освіту за спеціальністю стоматологія, кваліфікацію лікар-стоматолог, відповідно до диплома спеціаліста серії НОМЕР_2 від 11.06.2014 року.

На підставі клопотання ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_3 від 14.07.2014 р., виданою ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, терміном дії до 01.01.2016 року, у зв`язку із навчанням в клінічній ординатурі.

22.08.2014р. ОСОБА_1 уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_2

08.09.2014р. позивач документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_4 , термін дії - до 15.10.2015 року, на підставі ч.14 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (возз`єднання сім`ї з громадянкою України ОСОБА_2 ).

Згідно з наказом Державного закладу «Дніпропетровська медична академія» від 26.01.2015р. №78ос ОСОБА_1 відрахований з клінічної ординатури за порушення умов договору.

Шлюб з ОСОБА_2 розірвано заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.04.2018 р. у справі № 369/12846/17, яке набрало законної сили 11.07.2018 р.

19.10.2018р. позивач повернув посвідку на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_4 , термін дії якої закінчився 15.10.2015р., до Соборного РВ у м. Дніпрі ГУДМС України в Дніпропетровській області.

19.10.2018р. Соборним РВ у м. Дніпрі ГУДМС України в Дніпропетровській області на позивача відповідно до частини 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700,00 грн.

19.10.2018р. позивачем вищевказаний штраф сплачено.

22.10.2018р. позивач вперше звернувся до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

22.10.2018 р. ГУ ДМС України в Дніпропетровській області відповідно до вимог ч.1 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» видано позивачу довідку про звернення за захистом в Україні від 22.10.2018 р. №003220, терміном дії до 22.11.2018 року.

22.10.2018 року відповідальною посадовою особою ГУ ДМС в Дніпропетровській області заведено справу № 2018 DP 0009 на позивача як особу, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як того вимагає ч.1 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Листом Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області від 21.01.2019 № 55/2-355 повідомлено, що за результатами проведеної перевірки інформації стосовно позивача не отримано.

Згідно з листом відділу міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП в Дніпропетровській області від 26.12.2018 № 10/18/014/867/3205 за обліками Генерального секретаріату Інтерполу ОСОБА_1 в міжнародному розшуку не перебуває.

04.02.2019 року ГУ ДМС України в Дніпропетровській області складено висновок щодо відмови ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з посиланням на те, що в результаті аналізу матеріалів особової справи № 2018 DР 0009 та інформації по країні походження встановлено, що заява є очевидно необґрунтованою, тобто у позивача відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні».

На підставі вищевказаного висновку ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 04.02.2019р. Державною міграційною службою України (далі ДМС України) 06.03.2019 року прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, №86-19.

Не погодившись з вищевказаним рішенням ДМС України позивач оскаржив його у судовому порядку.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.11.2019р. у справі №160/2631/19 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №86-19 від 06.03.2019 року про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а також зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути матеріали особової справи ОСОБА_1 №2018DP0009 з прийняттям рішення відповідно до ст.10 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» за заявою ОСОБА_1 від 22.10.2018р. про визнання біженцем. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 06.07.2020р. у справі №160/2631/19 апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 р. в справі №160/2631/19 задоволено частково, змінено резолютивну частину рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.11.2019р. в справі №160/2631/19 шляхом заміни в абзаці третьому резолютивної частини рішення словосполучення «відповідно до ст.10 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» словосполученням наступного змісту: «відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». В іншій частині рішення залишити без змін.

На виконання вищевказаного судового рішення в справі №160/2631/19 відповідачем повторно розглянуто матеріали особової справи ОСОБА_1 №2018DP0009 та подану ним заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 22.10.2018р.

В ході повторного розгляду заяви позивача з останнім 06.08.2020р. проведено співбесіду, протокол якої міститься в матеріалах особової справи ОСОБА_1 №2018DP0009.

25.09.2020 року ГУ ДМС України в Дніпропетровській області складено висновок щодо відмови ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з посиланням на те, що при повторному розгляді заяви ОСОБА_1 позивач в якості доказів не надав жодних документів, які б свідчили про наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в країні походження по ознакам раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. При повторній співбесіді, з метою підтвердити наявність у позивача вищевказаних побоювань, останній наводить як приклад своїх друзів, називаючи ім`я лише одного з них « ОСОБА_3 », водночас, на початку співбесіди ОСОБА_1 стверджував, що в нього зникли два друга, хоча в подальшому зазначає, що не повідомляє ім`я другого, оскільки можливо він і повернувся, так як у нього в Україні дружина та діти, а потім вказує, що ОСОБА_3 повернувся до Сирії наприкінці травня 2020 року, а зникла його сестра ОСОБА_4 , яку позивач проводжав на рейс до Сирії у 2017 році, однак, вона, за словами її батька, до Сирії не прилетіла. У той самий час, ОСОБА_1 стверджував, що ця дівчина приїхала до України в пошуках брата ОСОБА_3 , а останній поїхав до Сирії в 2016 році Таким чином, позивач під час співбесіди надавав суперечливі пояснення, які є неправдоподібними. Посилання позивача про наявність на сайті сірійського уряду, на якому публікують імена людей, які розшукуються без будь-яких підстав, його імені (zamanalwsl.net) не можуть бути взяті до уваги, оскільки жодного документального підтвердження цього факту ОСОБА_1 не надано, при цьому, відповідно до наявної в публічному доступі інформації, зазначений позивачем сайт це сирійський проопозиційний сайт новин Zaman al-Waslё який був заснований в 2005 році активістами в Хомсі, які виступали проти президента Сирії Башара аль-Асада. Згідно з наявної на цьому сайті інформації на ньому опубліковано базу даних з можливістю пошуку, в якій міститься інформація про 1,5 мільйони людей, які розшукуються, в тому числі який підрозділ безпеки вимагає їх арешту, допиту чи заборони на поїздки. Список не включає конкретний розглядуваний злочин і є сумніви в тому чи він є вичерпним чи актуальним. Отже, за інформацією, розміщеною на цьому сайті, списки людей, які публікуються на ньому, включають в себе людей, які розшукуються з різних причин, в тому числі через несплачені ордера, через участь у протестах тощо, та, як наслідок, такі люди необов`язково підлягають арешту з боку органів влади Сирії. При цьому, з наданої позивачем інформації не можливо встановити наявність його імені на вищевказаному сайті. Таким чином, позивачем не надано належного документального підтвердження щодо розшуку його сирійською владою. Крім того, під час повторного розгляду заяви позивача на виконання рішення суду у справі №160/2631/19 проаналізовано актуальну інформацію щодо проходження військової служби в Сирійській Арабській Республіці та встановлено, що за інформацією з мережі Інтренет місто проживання позивача Дамаск станом на вересень 2019 року повністю контролюється легітимною владою Сирії, при цьому, військовий конфлікт на територіях таких адміністративно-територіальних одиницях не спостерігається, а в інформаційних джерелах повідомляється про повернення біженців із територій іноземних держав до Сирійської Арабської Республіки. Таким чином, у позивача відсутні умови, визначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні».

На підставі вищевказаного висновку ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 25.09.2020р. Державною міграційною службою України 03.11.2020 року прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, №410-20.

Задовольняючи позовні вимог суд першої інстанції виходив з недоведеності обставин та фактів які стали підставою для прийняття оскарженого рішення та їх необґрунтованістю.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною другою статті 13 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачено статтею 9 Закону № 3671-VI.

Вказаною статтею встановлено, що працівником органу міграційної служби проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником; орган міграційної служби спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону; у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів орган міграційної служби має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається й такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України; орган міграційної служби направляє особу, яка подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на медичне обстеження, що проводиться в порядку, визначеному спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я; документи, отримані або підготовлені органом міграційної служби під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника; після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особова справа заявника разом з письмовим висновком органу міграційної служби, який розглядав заяву, надсилається до спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції для прийняття остаточного рішення за заявою.

Відповідно до частини третьої статті 10 Закону №3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Частиною п`ятою статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з аналізу умов, передбачених частиною першою статті 1 Закону № 3671-VI, суд першої інстанції вірно зазначив, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Так, Законом України від 21.10.1999 №1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI.

За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Заявник як підставу надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, вказує на збройний конфлікт у Сирії, у зв`язку із чим в країні його походження склалася небезпечна для життя ситуація, яка викликає у позивача побоювання за життя, здоров`я та можливі переслідування.

Відповідно до статті 10 Закону № 3671-VI спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому суд першої інстанції вірно зазначив, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Звертаючись із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач вказує на військові дії в Сирії, як на причину неможливості повернення на Батьківщину.

Так у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хреста визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивства у Сирії. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення прав людини та основних свобод, у тому числі, про страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Відповідно до офіційної позиції УВКБ ООН від лютого 2012 року державам - членам ООН рекомендовано ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення. Згідно іншої інформації УВКБ ООН за червень 2012 року з початку безладів в Сирії в березні 2011 року, надійшли повідомлення серйозних, широко розповсюджених та систематичних порушеннях прав людини, свавільних арештах великої кількості людей та поганому поводженні, а загальна кількість загиблих перевищує 9000 осіб. Міжнародний комітет Червоного Хреста кваліфікував бойові дії в районах Хомса та Ідліба, як локальні громадські війни.

У Рекомендаціях УВКБ ООН за листопад 2015 року зазначено, що на даний момент майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, які частково накладаються один на одного, та в які все більшою мірою залучаються різні регіональні та міжнародні актори. Країна сильно роздроблена, оскільки сторони конфлікту, у тому числі Збройні сили Сирії, угрупування «Ісламська держава Іраку та аль Шама», антиурядові озброєні групи і курдські сили, здійснюють контроль над різними регіонами країни, надаючи на них свій вплив. Оскільки міжнародні зусилля із припинення конфлікту в Сирії результатів досі не принесли, його активне продовження спричиняє за собою руйнівні наслідки для сирійського населення, у тому числі зростання числа жертв серед цивільного населення, масштабне переміщення людей усередині країни і за її межі, а також безпрецедентну по масштабах гуманітарну кризу. У деяких районах між урядовими і неурядовими силами досягнуті неміцні угоди про локальне припинення вогню, які привели до тимчасової деескалації бойових дій на місцевому рівні. (частина 2 Рекомендацій з питань міжнародного захисту щодо осіб, які залишають САР УВКБ ООН від листопада 2015 року).

Відповідно до частини 7 Рекомендацій УВКБ ООН від листопада 2015 року за наявними даними, кількість осіб, які загинули в результаті конфлікту з його початку у 2011 році, оцінюється від 145 до більше 250 тис. чол. Найбільша кількість жертв зареєстрована в провінції Риф Дамаск, далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дераа і Хама. Найбільше число загиблих - серед чоловіків (як бойовиків, так і цивільних), тоді як на жінок та дітей, за повідомленнями, доводиться чверть усіх випадків смерті серед цивільного населення. Повідомляється, що погіршення стану сирійської системи охорони здоров`я в результаті конфлікту призвело до тисячі смертей від хронічних захворювань, яким можна було запобігти в звичайних умовах, а також до передчасних смертей від звичайно несмертельних інфекційних захворювань, захворювань, що виникають у новонароджених, і недоїдання. Крім того, в результаті конфлікту сотні тисяч людей отримали поранення, які часто призводять до тривалої непрацездатності, а ще більше людей страждають від наслідків психологічних травм, викликаних тим, що вони стали свідками насильства, втрати членів сім`ї, вимушених переміщень та поневірянь.

Згідно із частиною 41 Рекомендацій УВКБ ООН від листопада 2015 року у світлі розвитку подій і зміни обставин в Сирії, можливо, буде доцільно переглянути (якщо цього ще не було зроблено) рішення у справах сирійців та палестинців, що постійно мешкали у Сирії, чиї клопотання про надання притулку в минулому були відхилені, щоб ті, хто в силу обставин, що змінилися має обґрунтовані причини звернутися про надання притулку як біженці «на місці» (sur place), могли розраховувати на ухвалення відповідного рішення, яке дозволить їм користуватися захистом і правами, що випливають з визнання їх біженцями.

Відповідно до частини 44 Рекомендацій УВКБ ООН від листопада 2015 року, враховуючи актуальність даного питання на тлі збільшення навантаження на сусідні з Сирією держави і відновлення припливу біженців, УВКБ ООН повторює свій заклик до держав, які не є сусідами Сирії, вивчити конкретні та ефективні способи вираження солідарності та розділення відповідальності за захист сирійських біженців.

Відповідно до Актуальної інформації про країну походження в допомогу при використанні рекомендацій УВКБ ООН по Сирії за лютий 2017 року, згідно з «Рекомендаціями з питання міжнародного захисту`УВКБ ООН (Редакція IV), виданими в листопаді 2015 року, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців вважає, що «більшість громадян Сирії, які звертаються за міжнародним захистом, найімовірніше, відповідають критеріям визначення «біженець», наведеного в ст.1А (2) Конвенції 1951 року, оскільки у них будуть цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за однією з ознак, зазначених у Конвенції». УВКБ ООН також зазначає, що по відношенню до багатьох цивільних осіб, які залишили країну, «зв`язок з підставами, описаними в Конвенції 1951 року полягатиме в прямій або непрямій, реальній або приписується підтримок однієї зі сторін конфлікту». УВКБ ООН вважає, що тільки у виняткових випадках шукачі притулку з Сирії можуть не відповідати критеріям визначення біженця Конвенції 1951 року і в таких випадках слід розглядати можливість надання інших видів міжнародного захисту, в тому числі - в державах, пов`язаних зобов`язаннями щодо дотримання кваліфікаційної Директиви, - додаткового захисту.

19 березня 2020 року УВКБ ООН супровідним листом №126/20/ОВ на ім`я Голови ДМС України Соколюка М.Ю. офіційно надіслано Тимчасові рекомендації УВКБ ООН щодо потреб шукачів притулку з Сирії у наданні міжнародного захисту: продовження застосування позиції УВКБ ООН 2017 року, лютий 2020. У вказаному документі міститься оновлений огляд ситуації у сфері безпеки, прав людини та гуманітарної ситуації в Сирії, згідно з яким, зважаючи на описану ситуацію в Сирії, УВКБ ООН вважає, що рекомендації, надані в останній Позиції з надання Міжнародного захисту, датована листопадом 2017 року (Версія V), продовжують бути актуальними, у тому числі рекомендації щодо надання права на отримання міжнародного захисту біженцям, наявності внутрішнього переміщення та УВКБ ООН продовжує закликати країни щодо збереження мораторію на примусове повернення до всіх частин країни. УВКБ ООН продовжує характеризувати переміщення цивільних осіб із Сирії як рух біженців, при цьому переважна більшість сирійських шукачів притулку продовжує мати потребу у міжнародному захисті, виконуючи вимоги щодо визначення біженців, що містяться у статті 1-А (2) Конвенції 1951 року. Відповідно, УВКБ ООН рекомендує особам, які беруть участь у розгляді заяв про міжнародний захист, поданих шукачами притулку із Сирії, та особам, відповідальним за встановлення державної політики стосовно цього населення, продовжувати покладатися на рекомендації, викладені в Позиції УВКБ ООН у листопаді 2017 року (Версія V). У світлі складних умов у Сирії, зокрема, безлічі та складності конфліктів, мінливості ситуації з безпекою, повідомляється про високий рівень порушень прав людини та інших зловживань, а також про глибоко вкорінені підозри щодо осіб різної підготовки або походження, УВКБ ООН не вважає за доцільне державам відмовляти особам із Сирії у міжнародному захисті на основі можливості внутрішнього переміщення. Вимоги щодо відповідності не буде дотримано, коли особа буде піддаватися новому ризику серйозної шкоди у запропонованій області переселення, чи то у формі серйозного ризику для життя, безпеки, свободи чи здоров`я, чи внаслідок серйозної дискримінації, незалежно від того, існує чи ні посилання на одну з груп Конвенції 1951 р. Навіть у виняткових обставинах, де актуальність як вимога досягнута, вимога обґрунтованості створює перешкоду застосуванню IFA/IRA, через труднощі, з якими стикаються сирійці в забезпеченні їхнього основного виживання в умовах широко розповсюдженої та серйозної гуманітарної кризи, масового руйнування будинків та базової інфраструктури та масштабне внутрішнє переміщення в країні. УВКБ ООН продовжує закликати країни не повертати насильно сирійських громадян та колишніх резидентів Сирії, в тому числі палестинців, що раніше мешкали у Сирії, на будь-які її частини, незалежно він підконтрольності цієї території уряду або іншій державній чи недержавній установі. УВКБ ООН також продовжує вважати, що було б не доцільним повернення громадян або колишніх жителів Сирії до сусідніх країн та країн, що не є сусідніми в регіоні, якщо не буде встановлено конкретних домовленостей, які гарантують, що ця особа буде повторно прийнята в країну і може знову скористатися міжнародним захистом.

Виходячи з вищевикладених обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на момент звернення ОСОБА_1 до міграційного органу із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, в країні походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

В заяві та в протоколах співбесід позивачем зазначено, що він не може повернутися додому, оскільки в країні походження почався військовий конфлікт та порушуються права людини. Позивач ніколи не служив в армії, та на його думку, його мають обов`язково призвати на військову службу, чого він не хоче.

Також позивачем було зазначено про обставини його затримання влітку 2011 року в аеропорту міста Дамаск сирійськими військовими та правоохоронцями та утримання протягом 7-8 діб в невідомому місці, під час якого він був підданий побиттю та тортурам без висування жодного обвинувачення.

Окрім іншого зміст рішення суду у справі №160/2631/19, свідчить про те, що вищевказані обставини підтверджено показаннями свідка, допитаного судом першої інстанції, ОСОБА_5 (брата позивача), який надав аналогічні пояснення в судовому засіданні про те, що його брата було затримано в аеропорту по прибуттю в Сирію і він разом з батьком позивача декілька днів розшукували його, а в подальшому, ОСОБА_1 повернувся додому та мав очевидні ознаки фізичного насилля, у зв`язку з чим деякий час лікувався.

Таким чином, станом на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення щодо відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, офіційною позицією УВКБ ООН державам-членам ООН рекомендовано у зв`язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року, які продовжуються і до тепер, ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення (http://unhcr.org.ua/).

Вищевказане свідчить про існування загальновизначених офіційних документів, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сирії, ситуація в якій докорінно змінилась під час його перебування в Україні.

Тлумачення поняття «загрози тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання» дає у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, практику якого згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ як джерело права.

Так, у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07, рішення від 28.06.2011р.) суд дійшов висновку, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241), а також зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що зазначені вище обставини свідчать, що ситуації в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становлять ризик для людини, яку висилають в цю країну, оскільки сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

При цьому, ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним, як в цьому випадку, й таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в особи на момент її звернення за захистом.

Спростовуючи доводи відповідача, які викладені також і в апеляційній скарзі про зміну та покращення безпекової ситуації у Сирії, суд першої інстанції вірно звернув увагу на той факт, що така інформація датована вереснем 2019 року, в той час, як повторний розгляд заяви позивача на виконання рішення суду у справі №160/2631/19 відбувався вже у другій половині 2020 року (вересень-листопад 2020 року) і станом на цей час за офіційними загальновизнаними даними та документами (супровідний лист УВКБ ООН від 19 березня 2020 року №126/20/ОВ на ім`я Голови ДМС України Соколюка М.Ю. та офіційно надіслані ним Тимчасові рекомендації УВКБ ООН щодо потреб шукачів притулку з Сирії у наданні міжнародного захисту) ситуація в Сирії продовжує бути складною, зокрема, наявність безлічі та складності конфліктів, мінливості ситуації з безпекою, повідомлення про високий рівень порушень прав людини та інших зловживань, у зв`язку із чим УВКБ ООН не вважає за доцільне державам відмовляти особам із Сирії у міжнародному захисті на основі можливості внутрішнього переміщення.

При цьому при повторному розгляді заяви позивача не було надано належної правової оцінки його поясненням стосовно ситуації, яка склалася після його виїзду з країни його походження у зв`язку із розгортанням збройного конфлікту, а також, не зважаючи на встановлення судом у справі №160/2631/19 обставин, які мали місце відносно самого позивача, якого було затримано у 2011 році в аеропорту міста Дамаск під час відвідування ним батьків, не наданому цьому жодної оцінки, а при прийнятті рішення враховано неактуальну інформацію по країні походження, про що вірно заначив суд першої інстанції

Існування збройного конфлікту у державі та відомостей щодо систематичного порушення прав людини за відсутності бажання особи повернутися до такої країни хоча й не обов`язково свідчить про відповідність такої особи статусу біженця, однак відповідає ознакам, закріпленим в законодавстві України, які мають застосовуватися при визначенні належності конкретної особи до категорії осіб, які потребують додаткового статусу.

Суд першої інстанції також вірно звернув увагу на той факт, що відповідачем не надано жодної оцінки доводам позивача відносно наявності у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження через небажання проходити військову службу, при тому, що при первинній співбесіді 29.10.2018р., а також в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 22.10.2018р., позивач зазначав про такі обставини.

При тому , що відповідно до Рекомендацій УВКБ ООН від листопада 2017 року щодо міжнародного захисту осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку, Редакція V, а також Інформаційної записки про країну походження УВКБ ООН від 07.05.2020р., у Сирії ухилення від призову є кримінальним злочином. Право на відмову від військової служби з міркувань совісті не визнається законом, і немає положень про її заміну або альтернативну службу. Незалежні спостерігачі відзначають, що ухилення від призову в армію, ймовірно, розглядається урядом як політичний, антиурядовий акт, особливо за таких обставин: попередня антиурядова діяльність, така як участь в протестах або вираження реальних або передбачуваних антиурядових поглядів в пресі, або в соціальних мережах; походження з району, який в даний час або раніше утримувався антиурядовими збройними групами; сімейні узи з людиною, що виступає проти уряду або вважається його противником; або втеча за кордон. Особи, які ухиляються від призову, які, як вважається, виступають проти уряду, швидше за все, будуть піддані надмірному покаранню за ухилення від призову, включаючи більш жорстоке поводження під час арешту, допиту, утримання під вартою і, після початку та під час проходження військової служби. На практиці, замість того щоб піддаватися кримінальним санкціями (тюремному ув`язненню) відповідно до положень Військового кримінального кодексу, осіб, які ухиляються від призову направляють на передові позиції протягом декількох днів або тижнів після арешту, часто з мінімальною підготовкою, в якості покарання за передбачувану нелояльність. Особи, які ухиляються від призову до армії та яких ув`язнили через це, піддаються ризику катувань та інших форм жорстокого поводження, практика, яка, як повідомляється, широко поширена в Сирії. Нарешті, з 2011 року різні групи призовників були змушені служити в армії протягом тривалих періодів часу, надстроково, аніж це встановлено для обов`язкової військової служби. У жовтні 2018 року в циркуляр було включено рішення про виключення імен резервістів, якихшукали для виконання служби. Однак у листопаді була розпочата найбільша в країні резервна кампанія за останні сім років, в ході якої було залучено від 500 000 до 800 000 чоловіків, в тому числі всіх тих, хто був народжений до 1976 року, вони були визнані резервістами, а їхні імена були внесені до списку розшукуваних резервістів. Отже, в Дамаску це означало, що багато промислових і комерційних об`єктів були порушені через відсутність працівників чоловічої статі, які переховувалися або були примушені йти на військову службу. Люди, віддані сирійському уряду, зустріли цю кампанію з гнівом.

У Доповідях Незалежної міжнародної комісії з розслідування подій в Сирійській Арабській Республіці від 28.01.2020р. та від 14.08.2020р., зокрема, зазначено, що цивільне населення в районах, які повернуті під контроль уряду, страждає від загальної відсутності верховенства права; свавільні арешти, насильницькі зникнення і затримання продовжували залишатися звичним явищем в таких районах, як Даръа, Дума та східна частина Гути. Протягом розглядуваного періоду також було затримано велику кількість дорослих чоловіків, імовірно для призову до армії. У Доповіді Незалежної міжнародної комісії з розслідування подій в Сирійській Арабській Республіці від 15.08.2019р. також зазначено, що Комісія продовжує отримувати повідомлення про свавільні затримання і насильницькі зникнення у всіх районах, що знаходять під контролем урядових сил, включаючи мухафази Риф Дамаск та Дераа.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що вказані офіційні і загальновизнані джерела вказують на існування небезпеки у Сирії для осіб, які не бажають проходити військову службу, що також безпідставно не враховано відповідачем при прийнятті спірного рішення.

Відповідно до пункту 171 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців, якщо тип військової акції, в якій особа не бажає брати участь, засуджується міжнародним співтовариством як така, що суперечить елементарним правилам людської поведінки, покарання, передбачене за дезертирство або ухилення від призову, може з урахуванням всіх інших вимог визначення бути розцінено як переслідування.

Таким чином ситуація в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну, оскільки сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення. Ситуація в країні походження позивача підтверджується загальновизнаними офіційними документами та джерелами.

Разом з тим, звертаючись в Україні за захистом, позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву, повідомив всі важливі факти, що були в його розпорядженні.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач належним чином не дослідив, який рівень небезпеки для позивача існував на момент залишення ним країни походження, та не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Сирії й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення.

Формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної актуальної інформації по країні походження призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи з викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскарженого рішення та його скасування.

При цьому суд першої інстанції вірно визначився із належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача, а саме зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому підстави для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення в повному обсязі.

В повному обсязі постанова складена 30 липня 2021 року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов

суддя В.В. Мельник

суддя С.В. Сафронова