Справа № 160/3228/21
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2021-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 червня 2021 року Справа № 160/3228/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Юхно І.В.
розглянувши у письмовому провадженні в місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення, -
04.03.2021 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача 1 Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, відповідача 2 Державної податкової служби України, у якому позивач просить суд:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.03.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 було залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки позовної заяви протягом п`яти днів з дня отримання ухвали суду.
Копію вищевказаної ухвали отримано позивачем 25.03.2021, про що свідчить наявне у матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.
30.03.2021 на виконання вимог ухвали суду від позивача до суду надійшла уточнена позовна до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
В обґрунтування позовних вимог позивачем було зазначено, що будівлі та споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності та віднесені до відповідного класу (код 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства») ДК 018-2000, що належать фізичним особам, не є об`єктами оподаткування згідно з пп. «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.
Тобто, на думку позивача, ця земельна ділянка, як і всі розташовані на ній будівлі, у тому числі і ангар (як єдиний майновий сільськогосподарський комплекс), - призначені для ведення (позивачем) сільськогосподарської діяльності пов`язаної з вирощуванням тваринництва (мають сільськогосподарське призначення), й використовуються ним для: вирощування свиней, малої рогатої худоби (вівці), зберігання пшениці, соломи, сіна, та іншого зерна та сінажу, зберігання сільськогосподарського інвентарю й приладдя, які безпосередньо використовуються у виготовленні сільськогосподарських кормів для свиней та тваринництва, та які в своїй діяльності ОСОБА_1 використовує як сільськогосподарський товаровиробник.
Тому, виходячи з вищевикладеного, а також численних правових позицій Верховного суду, позивач вважає, що можна зробити висновок про те, що в силу положень пункту «ж» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України - не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. А у випадку позивача - ангар, який є будівлею (спорудою) сільськогосподарського товаровиробника та використовується позивачем у сільськогосподарській діяльності - не підлягає оподаткування.
Крім того, позивач посилається на правовий висновок Верховного суду, викладений у постанові від 01.10.2019 у справі № 0340/1905/18, згідно з яким «законодавець не встановив обов`язку сільськогосподарського товаровиробника безпосередньо використовувати будівлі/ споруди у сільськогосподарській діяльності, а умовою звільнення таких об`єктів від оподаткування визначив цільове призначення їх використання та встановив вичерпний перелік підстав, коли податкова пільга не надається, а саме: у випадках, коли нерухомість здається власниками в оренду, лізинг, позичку».
Таким чином, на думку позивача, ангари, як і ангар позивача, для зберігання зерна та сільськогосподарської продукції, тощо, - відносяться до ДК 018-2000 та належать до класу 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства», що включає в себе підклас: 1271.1 «Будівлі для тваринництва»; 1271.3 «Будівлі для зберігання зерна» та відносяться до нерухомого майна відмінного від земельної ділянки яке - не підлягає оподаткуванню.
Поряд із цим, позивач акцентує увагу, що зазначений в оскаржуваних рішеннях код бюджетної класифікації, для сплати податку на нерухомість за №1810300 - взагалі не розкриває суті об`єкту (об`єктів), за який ОСОБА_1 повинен сплатити нараховані податки, та не містить в собі інформації, яка б давала змогу хоча би встановити - чи взагалі об`єкт, який не вказаний у ППР, відноситься (відносяться) до даного бюджетного класифікатора, так як в ППР зазначено, тобто, на думку позивача, в оскаржуваному рішенні не зазначено конкретного об`єкту оподаткування, а зазначені скорочення - взагалі не дають змоги встановити, за що з мене і за який об`єкт - вимагається сплата податків, та ще й в такій необґрунтованій (відповідним розрахунком) сумі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.04.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито у справі спрощене провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Про відкриття спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) сторони повідомленні відповідно до приписів кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), що підтверджується матеріалами справи.
28.04.2020 від Головного управління ДПС у Дніпропетровській області надійшло клопотання про заміну відповідача у справі на його правонаступника - Головне управління ДПС у Дніпропетровській області як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України (код ЄДРПОУ ВП 44118658).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.05.2021 року задоволено заяву Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про заміну сторони у справі №160/3228/21 та допущено замінити відповідача його правонаступником - Головним управління ДПС у Дніпропетровській області, як відокремленим підрозділом Державної податкової служби України (код ЄДРПОУ ВП 44118658).
Крім того, 28.04.2020 Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області до суду поданий відзив на позов, у якому відповідач позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у їх задоволені з огляду на те, що фізичні особи, які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою КВЕД з урахуванням Класифікатора ДК 016-2010, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин, володіють та використовують будівлі, споруди, віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Класифікатора ДК 018-2000, відносяться до сільськогосподарських товаровиробників з метою визначення об`єкта оподаткування згідно з п.п. «ж» п.п. 266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПКУ.
Відповідач зазначає, що згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Позивач зареєстрований з 14.02.2006 як фізична особа-підприємець та здійснював господарську діяльність за наступними кодами КВЕД: 52.1 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах (основний); 55.30.2 Діяльність кафе, проте позивачем 23.05.2008 припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця, про що свідчить дата та номер запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності.
Таким чином, на думку відповідача, аналіз зазначених кодів КВЕД дає підстави вважати, що Позивач не здійснював та не здійснює сільськогосподарську діяльність, пов`язану з використанням будівлі «АНГАР» за функціональним призначенням, оскільки у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні відповідні коди продукції сільського господарства та пов`язані з ними послуги. Крім цього, Позивачем на підтвердження факту використання оподатковуваного об`єкту нерухомості протягом податкового періоду - 2019 рік за призначенням у сільськогосподарській діяльності не надано до суду жодних документів, які б свідчили про здійснення відповідних сільськогосподарських операцій, виготовлення, реалізацію продукції та її складське зберігання, окрім Договору дарування нерухомого майна від 22.10.2011, Технічного паспорту на ангар та письмових пояснень наведених в позовній заяві, що ставить під сумнів факт здійснення Позивачем будь-якої сільськогосподарської діяльності.
Відповідач вказує, що системний аналіз норм чинного податкового законодавства за період 2019 року, доводить, що для віднесення певних об`єктів нерухомого майна до об`єктів, що використовується у сільськогосподарській діяльності необхідно визначити фактичне головне призначення кожного конкретного об`єкта нерухомості до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271), шляхом обчислення на підставі документів, що підтверджують право власності, у порядку, визначеному Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000. З метою уніфікації об`єктів нерухомості Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації розроблено та затверджено наказом від 17.08.2000 № 507 Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 (далі - Класифікатор), який містить Методику класифікації будівель за головною класифікаційною ознакою - їх цільовим функціональним призначенням. Оскільки фактичне головне призначення кожного конкретного об`єкта нерухомості обчислюється на підставі документів, що підтверджують право власності, у порядку, визначеному Класифікатором, із використанням Методики ідентифікації за головною класифікаційною ознакою будівель багатофункціонального призначення, то платникам податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за отриманням необхідного висновку щодо ідентифікації об`єкта нерухомості доцільно звертатись до органу, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.
Отже, відповідач вважає, що для ідентифікації об`єктів нерухомого майна як таких, що використовуються платниками податків у сільськогосподарській діяльності, останні повинні звернутися до органу, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно - будівельного контролю та нагляду і отримати необхідний висновок щодо присвоєння об`єкта нерухомості до класу 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» Класифікатора, а, оскільки Позивачем не було надано висновків органу, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду щодо зарахування об`єкту оподаткування до класу 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» Класифікатора, Відповідач робить висновки, що на даний момент, використання Позивачем об`єкту нерухомості у власній сільськогосподарській діяльності є недоведеним. Окрім того, проаналізувавши інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, можна встановити, що за об`єктом нерухомості - ангаром загальною площею 484,5 кв.м., не закріплено цільове функціональне призначення. Даний факт додатково підтверджує правильність нарахування податку на нерухоме майно за оскаржуваними податковим повідомленням-рішенням.
Одночасно з цим, Відповідач зазначає, що називаючи будь-який об`єкт нерухомості «ангар» або будь-якою іншою подібною назвою, не дає Позивачу правових підстав автоматично присвоювати таким об`єктам нерухомості цільове призначення «сільськогосподарська діяльність» і як наслідок застосовувати до них податкову преференцію, передбачену пп.«ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України.
З урахуванням викладеного, Відповідач вважає, що Позивачем не доведено та належним чином не підтверджено умови, за яких до ОСОБА_1 може застосовуватись податкова преференція, передбачена пп. «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст.266 ПКУ.
На підставі вищевикладеного відповідач вказує, що ГУ ДПС під час винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення діяло в спосіб та межах, визначених чинним законодавством України.
Суд зазначає, що за правилами статті 262 КАС України розгляд даної справи мав відбутися до 05.05.2021. Проте, оскільки в період з 20.04.2021 по 07.05.2021 головуючий суддя Юхно І.В. перебувала у щорічній відпустці, а 08.05.2021-10.05.2021 були вихідними днями, то суд розглядає справу по суті у перший робочий день - 11.05.2021.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно є власником нежитлової будівлі - ангара за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 484,5 кв.м. Дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 03.12.2011.
З наданого відповідачем розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік, по об`єктах оподаткування, які належать ОСОБА_1 , судом встановлено, що зазначений податок у загальній сумі 15 163,60 грн. нараховано контролюючим органом на нежиле приміщення загальною площею: 484,50 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , виходячи із ставки податку 0,75% від мінімальної заробітної плати на 1 січня поточного року (31,29 грн.).
Рішенням про результати розгляду скарги від 01.02.2021 №463/С/99-00-06-01-04-09 Державна податкова служба України податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 10.12.2020 №0-0430 залишила без змін, а скаргу позивача - без задоволення. Вказане рішення отримано позивачем 06.02.2021 року засобами поштового зв`язку.

Вважаючи податкове повідомлення-рішення протиправним, позивач звернувся за захистом своїх прав та законних інтересів до суду з адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, суд вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень (дій) суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення (дії) на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегулювано Податковим кодексом України від 02.12.2010 № 2755-VI.

Суд зазначає, що 01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким шляхом викладення в новій редакції ст. 266 ПК України, було введено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до пункту 15.1 статті 15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Згідно статті 265 ПК України податок на майно складається, зокрема, з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України).

Відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України встановлено, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно з підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

За змістом підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком) (підпункт 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України).

Згідно підпункту 266.3.3 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об`єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об`єкт.

Підпунктом «ж» 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

За приписами статті 30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Суд зауважує, що встановлена підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України пільга стосується сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для здійснення сільськогосподарської діяльності, стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження.

Підпунктом 14.1.76 п.14.1 ст.14 ПК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення - це землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Відповідно до положень пп. 14.1.235 п. 14.1 ст. 14 ПК України, сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Тобто, визначення «сільськогосподарський товаровиробник», яке міститься у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, застосовується для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу «Спрощена система оподаткування, облік та звітність», тоді як в даному випадку йдеться про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (розділ ХІІ «Податок на майно»).

Відповідно до пунктів 5.2, 5.3 статті 5 ПК України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років» від 18 січня 2001 року №2238-III, під яким законодавець визначає фізичну або юридичну особу, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

З метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, законодавцем вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції».

Так, згідно зі статтею 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» від 23.09.2008 №575-VI (в редакції чинній на спірний податковий період - 2019 рік) виробники сільськогосподарської продукції - юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що поняття «сільськогосподарський товаровиробник» не суперечить його визначенню у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, яке, до того ж, має чітко обмежену сферу застосування. Як наслідок, для інших випадків мають бути застосовані субсидіарно норми інших законів у відповідності до положень пункту 5.3 статті 5 ПК України.

Наведений висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 26.11.2020 по справі №560/168/19.

Більш того, щодо висновку про те, що положення пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України є застосовними в тому числі й для фізичних осіб, свідчить і подальше законодавче уточнення правового регулювання.

Так, Законом України від 23.11.2018 №2628-VIII підпункт «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України викладено в новій редакції, згідно з якою не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Тобто, законодавець уточнив з 01 січня 2019 року, що сільськогосподарським товаровиробником є як юридичні, так і фізичні особи.

Згідно з положеннями Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Держстандарту України від 17.08.2000 №507, будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства включають в себе будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та інше.

Водночас, продукція сільського господарства (сільськогосподарська продукція) - це продукція, що виробляється в сільському господарстві та відповідає кодам Державного класифікатора продукції та послуг (стаття 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис»).

Тобто, будівлі та споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, віднесені до відповідного класу Державного класифікатора 018-2000, використовуються та належать фізичним особам, що займаються сільськогосподарською діяльністю, мають у володінні, користуванні чи розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин, та не здаються їх власниками в оренду, позичку, лізинг не є об`єктами оподаткування згідно з пунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 04.03.2021 по справі № 500/2782/18 та від 01.04.2021 у справі № 820/6752/16.

Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Таким чином, суд дійшов висновку, що застосування підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників та використання їх безпосередньо у сільськогосподарській діяльності фізичною особою-підприємцем.

Отже, з метою вирішення питання щодо наявності у позивача права на пільгу, передбачену пунктом «ж» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України, слід встановити, чи наділений позивач статусом сільськогосподарського товаровиробника у розумінні наведених вище норм права, та встановити факт використання позивачем спірних нежитлових будівель як об`єктів сільськогосподарської інфраструктури в межах сільськогосподарських потреб.

Як встановлено судом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 з 14.02.2006 був зареєстрований як фізична особа-підприємець (запис №0000505) з видами діяльності: 52.1 Роздрібна торгівля в неспеціалізовнаих магазинах (основний); 55.30.2 Діяльність кафе.

Проте, з 23.05.2008 позивачем за власним рішенням припинено підприємницьку діяльність, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесений запис №3000505.

Матеріали справи не містять доказів здійснення позивачем у 2019 році діяльності сільськогосподарського товаровиробника та використання ним спірної нежитлової будівлі як об`єкту сільськогосподарської інфраструктури в межах власних сільськогосподарських потреб.

Тобто, увесь податковий період 2019 року позивач перебував у статусі фізичної особи - платника податків, а не фізичної особи-підприємця, що здійснює сільськогосподарську діяльність, до якого могло мати місце застосування пільги у вигляді звільнення від оподаткування, визначеної підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Отже, об`єкт нерухомості, який належить позивачу, не підпадає під дію підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, оскільки підпунктом «ж» не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою у власній сільськогосподарській діяльності. До того ж, матеріали справи не містять жодних доказів провадження ОСОБА_1 сільськогосподарської діяльності.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що відповідач правомірно відніс нежитлову будівлю - ангар, яка розташована за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 484,5 кв.м. до об`єкту оподаткування.

При цьому, суд відхиляє посилання позивача на правову позицію Верховного Суду, що висловлена в постанові від 01.10.2019 у справі № 0340/1905/18, відповідно до якої законодавець не встановив обов`язку сільськогосподарського товаровиробника безпосередньо використовувати будівлі/споруди у сільськогосподарській діяльності, а умовою звільнення таких об`єктів від оподаткування визначив цільове призначення їх використання та встановив вичерпний перелік підстав, коли податкова пільга не надається, а саме: у випадках, коли нерухомість здається власниками в оренду, лізинг, позичку, з огляду на те, що позивачем не підтверджено його статусу як сільськогосподарського товаровиробника в розумінні вимог чинного законодавства.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №755/10947/17 (провадження №14-435цс18), незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Отже, оскільки наведена позивачем правові позиція у справі №0340/1905/18 сформована Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 01.10.2019, то суд вважає застосувати до спірних правовідносин останню правову позицію Верховного Суду, висловлену у постановах від 04.03.2021 по справі №500/2782/18 та від 01.04.2021 у справі №820/6752/16.

Крім того, суд звертає увагу, що доводи позивача про неможливість встановлення з оскаржуваного рішення відповідача об`єкта, на якій нараховується податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, спростовуються аргументами позивача, які викладені в позовній заяві, а саме: позивач оскаржує нарахування вказаного податку саме на ангар, загальною площею 484,5 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , тоді як у власності позивача перебувають ще інші об`єкти нерухомого майна: свинарник загальною площею 424,0 кв.м. (адреса: : АДРЕСА_2 ), свинарник загальною площею 612,7 кв.м. (адреса: АДРЕСА_3 ), адмінбудівля загальною площею 149,3 кв.м. (адреса: АДРЕСА_4 ).

Оскаржуване податкове повідомлення-рішення відповідає формі, затвердженій для податкових повідомлень-рішень форми «Ф» Порядком надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, який затверджений наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 №1204 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.01.2016 за № 124/28254, а також містить всі законодавчо передбачені реквізити.

Крім цього, суд звертає увагу позивача, що нормами чинного законодавства не передбачено зазначення у податковому повідомленні-рішення конкретного об`єкта оподаткування.

Так, підпунктом 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 ПК України визначено, що до місцевих податків належить податок на майно.

Згідно з пунктом 4.4 статті 4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами та радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Відповідно до підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період).

Рішенням Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області від 07.06.2018 №7-28/VII «Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2019» (зі змінами, внесеними рішенням вказаної ради від 30.10.2018 №3-33/VII) встановлена ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2019 рік за «1271.Будівлі сільськогосподарського призначення: для тваринництва (1271.1); для птахівництва (1721.2); для зберігання зерна (1721.3); силосні та сіножаті (1721.4); інші (1721.9)», яка для фізичних осіб складала 0,75% відсоток розміру мінімальної заробітної плати за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 № 2629-VIII встановлено у 2019 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 4173 гривні.

Таким чином, ставка з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, а саме: будівель сільськогосподарського призначення (інших), яка належить позивачу, склала на 2019 рік в розмірі 15 163,63 грн. (4173 грн. х 0,075% / 100 = 31,29 грн./кв.м. (484,5 кв.м х 31,29 грн. = 15 163,63 грн.)).

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач під час обчислення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 року, а також при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення діяв на підставі, у межах та у спосіб, визначені чинним законодавством України.

Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частинами першої та четвертої статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Аналогічна позиція стосовно обов`язку доказування була висловлена Європейським судом з прав людини у пункті 36 справи «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), від 01 липня 2003 року №37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення).

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в адміністративному позові та заяві про зміну предмету позову доводи позивача є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

За положеннями статі 139 КАС України сплачений позивачем судовий збір не підлягає відшкодуванню, оскільки в задоволенні позову було відмовлено.

Керуючись статтями 9, 73-77, 86, 139, 241-246, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_5 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (місцезнаходження: 49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, буд.17-а; ) про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення - відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На підставі положень статті 297 КАС України апеляційна скарга подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Суддя І.В. Юхно