Справа № 120/3704/21-а
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

03 серпня 2021 р. Справа № 120/3704/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Бошкової Ю.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (вул. Театральна, 10, м. Вінниця, 21050; ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (далі - ГУ НП у Вінницькій області, відповідач).

За змістом позовних вимог позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність ГУ НП у Вінницькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення - 17.12.2019 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення - 17.12.2019 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що при звільнені відповідач повинен був виплатити йому компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", але в супереч цьому станом на день прийняття наказу про звільнення зі служби в поліції ГУ НП у Вінницькій області не провело з позивачем розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні відпустки.

Таку бездіяльність відповідача ОСОБА_1 вважає протиправною та такою, що порушує його законні права та інтереси.

Ухвалою суду від 26.04.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

18.05.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач позовні вимоги заперечує та вказує, що відповідно до п. 8 розділу III Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України № 260 від 06.04.2016 року (далі - Наказ № 260) кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення. На думку відповідача, протиправні дії з боку Головного управління Національної поліції у Вінницькій області відсутні, оскільки в наказі про звільнення позивача не було визначено кількість днів невикористаної додаткової відпустки, за які повинна бути виплачена компенсація, тоді як позивач з наказом погодився та його не оскаржив. Більше того, при отриманні наказу про звільнення позивач надав розписку, де вказав, що претензій до працівників управління кадрового забезпечення немає. Таким чином, відповідач вважає, що без внесення відповідних змін до наказу про звільнення вимога позивача про зобов`язання виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, є передчасною і такою, що суперечить законодавчо закріпленій процедурі проведення цих виплат.

Крім того, відповідач зазначає, що згідно із ст. 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відтак, на думку відповідача, перелік підстав для компенсації невикористаних днів відпустки є вичерпним і будь-яким іншим законом не передбачено право поліцейського на компенсацію інших видів додаткових відпусток. При цьому відповідач зауважує, що компенсація за невикористані дні додаткової відпустки відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" чинним законодавством не передбачена.

17.05.2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій ОСОБА_1 посилається на рішення Верховного Суду від 16.05.2019 року у справі №620/4218/18 та вказує, що на час прийняття наказу про звільнення його зі служби в поліції, відповідачем протиправно не було проведено усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2016-2019 роки. У свою чергу, доводи наведенні відповідачем у відзиві, на переконання ОСОБА_1 , не спростовують його твердження та аргументи стосовно суті позовних вимог.

З огляду на зазначене, позивач просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

25.05.2021 року на адресу суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, за змістом якого представник відповідача наголошує, що вказані позивачем у відповіді на відзив висновки Верховного Суду, викладені у рішенні від 16.05.2019 року по справі №620/4218/18 не можуть бути враховані при розгляді даних спірних правовідносин, оскільки ґрунтуються на Законі України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", де в абз. 3 п. 14 ст. 10-1 прямо вказано: у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей. Однак, позивач до таких не відноситься, оскільки був поліцейським, а не військовослужбовцем та проходив службу відповідно до Закону України "Про національну поліцію", в якому розділом 10 визначено соціальні гарантії поліцейських.

Враховуючи вищезазначене, представник ГУ НП у Вінницькій області просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

У період з 07.11.2015 року по 17.12.2019 року ОСОБА_1 проходив службу в Національній поліції України, остання займана посада - оперуповноважений сектору кримінальної поліції Шаргородського відділення поліції Жмеринського відділу поліції ГУ НП у Вінницькій області.

У 2016 році позивач отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 15.02.2016 року.

Наказом начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області від 16.12.2019 року № 227 о/с ОСОБА_1 з 17.12.2019 року звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію".

Як зазначає позивач, що під час його звільнення зі служби відповідач не здійснив виплату всіх належних йому сум, а саме грошової компенсації за всі дні невикористаної відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з Національної поліції України.

Таку бездіяльність відповідача ОСОБА_1 вважає протиправною, тому за захистом своїх прав та інтересів звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ст. 92 Закону України "Про Національну поліцію" № 580-VIII від 02.07.2015 року (далі - Закон № 580-VIII) поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Статтею 4 Закону України "Про відпустки" № 504/96-ВР від 15.11.1996 року (зі змінами та доповненнями) (далі - Закон № 504/96-ВР) установлені такі види відпусток: щорічні відпустки; основна відпустка (ст. 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7 Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до вимог ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-XII від 22.10.1993 року (зі змінами та доповненнями) (далі - Закон № 3551-ХІІ) передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Отже, виходячи із норм Закону № 3551-ХІІ додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, гарантованою державою.

Статтею 6 Закону № 3551-ХІІ учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, поліцейські, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії.

Статтею 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII від 20.12.1991 року (зі змінами та доповненнями) (далі - Закон № 2011-ХІІ) визначено порядок надання військовослужбовцям відпусток.

Згідно з п. 19 ст. 10-1 цього Закону надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 (в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію) і 18 (в особливий період під час дії воєнного стану) цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

З наведеного слідує, що надання військовослужбовцю-учаснику бойових дій пільги у вигляді додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати протягом 14 календарних днів припинено та поставлено в залежність від наявності або відсутності дії "особливого періоду". Водночас, визначення цього поняття надано у статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" № 3543-ХІІ від 21.10.1993 року (зі змінами та доповненнями), відповідно до якої особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій".

Суд зазначає, що принципом, який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень, є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.

Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.

Будь-який необґрунтований та неоднаковий підхід законом заборонений і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою - раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

Отже, у порівнянні з іншими особами, які набули статус учасника бойових дій і не проходили службу в органах поліції, позивач мав таке ж право на грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Системний аналіз змісту верховенства права, вищенаведених положень законодавства дає підстави для висновку, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за певних умов.

Відповідно до ч. 8 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Так, відповідно до ч. 14 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Водночас, суд зазначає, що норми Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Отже, на час прийняття наказу про звільнення позивача з служби, відповідач протиправно не провів нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", за 2016-2019 роки.

Наведені висновки суду відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у рішенні від 16.05.2019 року за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною третьою статті 291 КАС України передбачено, що при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Отже, в силу вимог процесуального закону врахування судом правових висновків Верховного Суду, зокрема тих, що викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи, є обов`язковим.

При цьому суд доходить висновку про те, що вищезазначена правова позиція Великої Палати Верховного Суду підлягає врахуванню при розгляді даної справи, оскільки спірні правовідносини є подібними та потребують однакового застосування для забезпечення реалізації законодавства щодо гарантій захисту прав учасників бойових дій.

Крім того, той факт, що позивач, будучи учасником бойових дій, проходив службу в органах поліції, а не військову службу, не змінює суті правового регулювання спірних правовідносин та жодним чином не свідчить про те, що висновки Верховного Суду є незастосовними до цих правовідносин.

На думку суду, визначальним є наявність у позивача статусу учасника бойових дій, який є однаковим для всіх осіб, які його отримали, незалежно від місця праці (служби). Відповідно, однаковими слід вважати права та гарантії, які зумовлюються цим статусом, оскільки в іншому разі порушуватиметься принцип рівності усіх перед законом та принцип верховенства права, згідно з яким, зокрема, будь-який необґрунтовано неоднаковий підхід заборонений і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою.

З огляду на зазначене, суд відхиляє доводи ГУ НП у Вінницькій області з приводу відсутності підстав для врахування правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у рішенні від 16.05.2019 року у справі №620/4218/18.

Також суд враховує, що наказом Міністерства внутрішніх справ України № 260 від 06.04.2016 року затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260), який визначає критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

За приписами пункту 8 розділу III Порядку № 260 поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.

Згідно з абзацами 7 та 8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Отже, змістовний аналіз наведених норм дає достатні підстави для висновку про наявність у поліцейського, який має статус учасника бойових дій, права на виплату компенсації за всі невикористані дні відпустки, в тому числі дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та статтею 12 Закону № 3551-ХІІ.

При цьому, суд зважає на висновки Європейського суду з прав людини, наведені у рішенні від 30.04.2013 року у справі "Тимошенко проти України", заява № 49872/11, щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту "законності", передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія.

Відтак, судом встановлено, що позивач, як учасник бойових дій, не використав додаткові календарні дні відпустки у 2016-2019 роки, що не заперечується відповідачем. Так, у листі від 12.03.2021 року №Ш-113/04/12-2021 ГУ НП у Вінницькій області зазначило, що додаткова відпустка із збереженням заробітної плати окремим категорія ветеранів війни за 2016, 2017, 2018 та 2019 роки ОСОБА_1 не використовувалась.

Отже, з моменту звільнення позивача зі служби в поліції у нього виникло безумовне право на отримання в тому числі і грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, право на яку він набув в період проходження служби в Шаргородському відділенні поліції ГУ НП у Вінницькій області. Тобто, звільняючи позивача відповідач мав обов`язок здійснити компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, чого зроблено не було.

За таких обставин суд доходить висновку, що позовні вимоги щодо визнання бездіяльності відповідача протиправною в частині невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016-2019 роки підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог зобов`язального характеру, то така вимога є похідною від основної, а відтак підлягають задоволенню відповідно до пункту 23 статті 4 КАС України, шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з Національної поліції України - 17.12.2019 року.

За приписами ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, перевіривши обґрунтованість доводів позивача та оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат, пов`язаних з розглядом справи, судом не встановлено, питання про розподіл судових витрат у цій справі не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 134, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Вінницькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з Національної поліції України - 17.12.2019 року.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції України у Вінницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з Національної поліції України - 17.12.2019 року.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління Національної поліції у Вінницькій області (вул. Театральна, 10, м. Вінниця, 21050; ).

Рішення в повному обсязі сформовано: 03.08.2021 року.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна