Справа № 160/3966/21
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2021-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 червня 2021 року Справа № 160/3966/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Захарчук-Борисенко Н. В.
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (письмове провадження) в місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Державної митної служби України про стягнення заборгованості,-
17.03.2021 ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України, Державної митної служби України, в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України та Державної митної служби України щодо невиплати ОСОБА_1 витрат на відрядження (добові витрати) у розмірі суми, еквівалентній 2200 доларам США.
- зобов`язати Державної фіскальної служби України оформити та зареєструвати в установленому порядку в органах казначейства кредиторську заборгованість за видатками на відрядження ОСОБА_1 та надати до Державної митної служби України відповідні документи для здійснення компенсації витрат на відрядження.
- зобов`язати Державну митну службу України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 заборгованість по витратах на відрядження в розмірі суми, еквівалентній 2220 доларів США по курсу Національного банку України , встановленому на день ухвалення судом рішення, з утриманням податків і зборів, встановлених законодавством.
- зобов`язати Державну митну службу України одночасно з виплатою заборгованості по витратам на відрядження нарахувати та виплатити на корить позивача компенсацію втрати частини доходів за весь період затримки - з 01.11.2019 по день фактичної виплати заборгованості.
Одночасно позивач просить встановити судовий контроль за виконанням рішення та стягнути на його користь судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом Державної фіскальної служби України від 29 жовтня 2019 року № 98-зк позивача було відряджено за кордон - до Російської Федерації (м. Донецьк, Ростовська обл.), однак, всупереч вимогам законодавства йому не було видано,ні авансові кошти на відрядження, а ні компенсовано добові після відрядження.
Більш того після реорганізації Державної фіскальної служби України та утворення Державної митної служби України відповідачі ухиляються від виплати позивачу добових за відрядження перекладаючи цей обов`язок один на одного.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.03.2021 було відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи у письмовому провадженні в порядку статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
12.05.2021 до суду від відповідача 1- Державної фіскальної служби України надійшов відзив по справі, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог з наступних підстав. З наданого до матеріалів справи звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт не можливо встановити коли він був поданий та чи має відношення до даного відрядження, адже в ньому не зазначено жодних дат або з приводу чого він був поданий. Також відповідач -1 вказав, що виплати на відрядження не належать до додаткової заробітної плати, як про це зазначає позивач, а тому індексації не підлягають.
Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то позивачем не надано доказів на підтвердження моральної шкоди та її розміру.
Окрім того, так як ОСОБА_1 є працівником Державної митної служби, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» Державна митна служба є правонаступником ДФС, а тому ДФС є неналежним відповідачем у даній справі.
04.06.2021 до суду від відповідача-2 Державної митної служби України надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову.
В обгрунтування своєї позиції вказав, що ДФС листом від 24.03.2020 №1310/5/99-99-05-01-16 звернулось до Держмитслужби щодо виплати працівникам витрат на відрядження, при цьому надані у додатку до вказаного листа звіти не були затверджені в установленому порядку керівником ДФС, яким посадові особи були направлені у відрядження. Крім того, у листі від 24.03.2020 №1310/5/99-99-05-01-16 відсутня інформація про реєстрацію кредиторською заборгованості за вказаними видатками (зобов`язаннями) в органах казначейства. Оскільки наказ, яким направлений у відрядження позивач був виданий ДФС, то відповідно і сплатити кошти має саме ДФС, яка є належним відповідачем у справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Згідно із ст. 258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Частинами 5, 8 ст. 262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
За викладених обставин, відповідно до вимог статей 258, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом на підставі наявної в матеріалах справи біографічної довідки встановлено, що ОСОБА_1 , з 1993 року працює в митних органах України, з 2014 року по січень 2020 рік - в Дніпропетровській митниці ДФС на посаді старшого державного інспектора різних підрозділів митниці, з січня 2020 року обіймає посаду старшого державного інспектора митного поста «Кам`янське, Дніпровська митниця Держмитслужби» (правонаступника Дніпропетровської митниці ДФС).
Наказом в.о. Голови Державної фіскальної служби України від 29 жовтня 2019 року №98-зк «Про відрядження до Російської Федерації (м. Донецьк, Ростовська обл.)», з метою забезпечення заходів з митного оформлення міжнародної гуманітарної допомоги, що переміщується з території Російської Федерації до Луганської та Донецької областей, позивача направлено з 01.11.2019 по 30.12.2019 у закордонне службове відрядження.
Пунктом 2 наказу від 29 жовтня 2019 року № 98-зк Департаменту фінансування, бухгалтерського обліку та звітності доручено провести оплату витрат на відрядження згідно з установленими нормами відрядних видатків.
На відрядження делегації Державної фіскальної служби України у складі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , до м.Донецька (Ростовська область, Російська Федерація) у період з 01.11.2019 по 30.12.2019 в.о. Голови Державної фіскальної служби України затверджений кошторис видатків, відповідно до якого добові складають 37,00 дол. США *60 днів = 2220 дол. США (на одну особу), всього на делегацію - 6660 дол. США, джерелом фінансування визначено кошти бюджетної програми 3507010.
Згідно наказу від 29 жовтня 2019 року № 98-зк позивач перебував у службовому відрядженні у визначений наказом період з 01.11.2019 по 30.12.2019.
Однак, як вбачається з матеріалів справи, ні авансом, а ні фактично коштами на відрядження, визначеними кошторисом позивач забезпечений не був, не виплаченими такі кошти залишаються і на момент звернення до суду з позовом, чим і обумовлено його подання.
Як видно з матеріалів справи, не зважаючи на те, що позивачу не були видані авансові кошти на відрядження, ним після повернення з відрядження до бухгалтерії Дніпропетровської митниці ДФС надано документи: звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт (без зазначення інформації щодо витрат), перелік персоналу ДПСУ та ДФСУ, який визначений для виконання завдань в пункті пропуску для автомобільного сполучення «Донецьк» (РФ) від 30.10.2019 з відмітками про перетин кордону; заяву про перерахування коштів (витрат на відрядження) від 03.01.2020 р.; форму для переказу коштів на картковий рахунок АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 03.01.2020.
З метою здійснення відшкодування витрат на відрядження листом Дніпропетровської митниці ДФС від 16.01.2020 р. № 19/8/04-50-05-01 «Про направлення звітів та документів про відрядження» зазначені матеріали направлені до Державної фіскальної служби України.
Звіт за результатами виконання поставлених завдань також був направлений до ДФС (лист Дніпропетровської митниці ДФС від 02.01.2020 № 2/8/04-50-03) та Держмитслужби (лист Дніпропетровської митниці ДФС від 02.01.2020 № 7.5-08-03-21/1-4/1).
Відповідно до статті 121 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями.
Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством.
За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада).
Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку.
Відповідно до пункту 1 розділу І Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 р. № 59 (далі - Інструкція № 59) службове відрядження - поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).
Пунктом 4 Розділу І Інструкції №59 визначено, що підприємство, що відряджає працівника, забезпечує його коштами для здійснення поточних витрат під час службового відрядження (авансом). Аванс перераховується на поточний рахунок працівника, операції за яким можуть здійснюватися з використанням платіжних карток, або рахунок підприємства, що направляє працівника у відрядження, операції за яким можуть здійснюватися з використанням корпоративних платіжних карток.
Аванс може видаватися готівкою працівникам, яких у відрядження направляють державні органи і військові формування, утворені ними в установленому порядку установи та організації, на які законодавством покладено завдання і повноваження з розвідувальної, контррозвідувальної та оперативно-розшукової діяльності.
Працівнику відшкодовуються (за наявності документального підтвердження оплати) понесені у зв`язку зі службовим відрядженням комісійні витрати у разі обміну валюти, суми комісійної винагороди за надані банком послуги, пов`язані з використанням платіжних карток та готівки (з урахуванням особливостей системи фінансових розрахунків у державі відрядження), зокрема відшкодовуються витрати, пов`язані з перерахуванням авансу на поточний рахунок працівника; поверненням коштів з рахунку працівника на відповідний рахунок підприємства; переказом грошових коштів електронними засобами - у безготівковій формі; проведенням безготівкових розрахунків у валюті, відмінній від валюти рахунку платіжної картки; отриманням готівки із застосуванням платіжної картки; конвертацією готівкової іноземної валюти у національну валюту держави відрядження; отриманням виписки банка-емітента платіжної картки.
Днем вибуття у відрядження вважається день відправлення поїзда, літака, автобуса або іншого транспортного засобу з місця постійної роботи відрядженого працівника, а днем прибуття з відрядження - день прибуття транспортного засобу до місця постійної роботи відрядженого працівника. При відправленні транспортного засобу до 24-ї години включно днем вибуття у відрядження вважається поточна доба, а з 0 години і пізніше - наступна доба. Якщо станція, пристань, аеропорт розташовані за межами населеного пункту, де працює відряджений працівник, у строк відрядження зараховується час, який потрібний для проїзду до станції, пристані, аеропорту. Аналогічно визначається день прибуття відрядженого працівника до місця постійної роботи (п.7 р.І Інструкції №59).
Окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням). Суми добових витрат для працівників підприємств затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98.
Добові витрати відшкодовуються в єдиній сумі незалежно від статусу населеного пункту (п.15 р.І Інструкції №59).
Пунктом 5 розділу ІІІ Інструкції №59 встановлено, що підприємство, що відряджає працівника у відрядження за кордон, забезпечує його авансом у національній валюті держави, до якої відряджається працівник, або у доларах США / євро, або у гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на день подання уповноваженому банку розрахунку витрат на відрядження.
Згідно з п. 16 р.ІІІ Інструкції №59 крім зазначених у пунктах 7 - 15 цього розділу витрат, відрядженому працівникові відповідно до Податкового кодексу України відшкодовуються не підтверджені документально витрати на харчування та фінансування інших власних потреб (добові витрати), понесені у зв`язку з таким відрядженням.
За кожний день (включаючи день вибуття та день прибуття) перебування працівника у відрядженні, враховуючи вихідні, святкові й неробочі дні та час перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками), йому виплачуються (перераховуються) добові в межах сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98, у національній валюті держави, до якої відряджається працівник, або у доларах США / євро, або у гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на день подання уповноваженому банку розрахунку витрат на відрядження.
Визначення кількості днів відрядження для виплати добових проводиться з урахуванням дня вибуття у відрядження й дня прибуття до місця постійної роботи, що зараховуються як два дні.
Постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 р. № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» затверджено суми та склад витрат на відрядження осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів. Відповідно до Додатку 1 до цієї постанови сума витрат на відрядження, не підтверджених документально, на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи (добові витрати) в разі відрядження у Російську Федерацію визначається, виходячи з розрахунку 37 доларів США на добу.
Пунктом 5 вказаної Постанови також визначено, що підприємства, установи та організації, що направляють працівників у відрядження, забезпечують їх коштами як аванс для здійснення поточних витрат (у межах України - у національній валюті, за кордон - у валюті держави, до якої відряджається працівник, або у доларах США/євро, або у гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку, встановленим на день подання уповноваженому банку розрахунку витрат на відрядження). Аванс перераховується на поточний рахунок працівника, операції за яким можуть здійснюватися з використанням платіжних карток, або рахунок підприємства, установи, організації, що направляють працівника у відрядження, операції за яким можуть здійснюватися з використанням корпоративних платіжних карток.
Таким чином, виходячи з наведених правових норм Державна фіскальна служба України, яка направила позивача у відрядження була зобов`язана забезпечити останнього добовими, відповідно до затвердженого кошторису.
Щодо доводів відповідача-1 про те, що зі звіту про використані кошти не можливо встановити реальність витрачених коштів так як він не заповнений і не зрозуміло коли був поданий, суд зазначає, що такі доводи є недоречними, так як означений звіт подається у зв`язку з використанням коштів, які видаються під такий звіт, в той час як всупереч положенням чинного законодавства відповідачем-1 своєму відрядженому працівнику таких коштів видано не було, то відповідно і у останнього не виникає обов`язку по поданню такого звіту.
У зв`язку з наведеним, суд доходить до висновку про обгрунтованість позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Державної фіскальної служби України щодо невиплати ОСОБА_1 витрат на відрядження (добові витрат) у розмірі суми, еквівалентній 2220 доларам США та необхідність її задоволення.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Державної митної служби України щодо невиплати ОСОБА_1 витрат на відрядження (добові витрат) у розмірі суми, еквівалентній 2220 доларам США, суд зазначає таке.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» від 18 грудня 2018 р. № 1200 постановлено:
« 1. Утворити Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу.
Державна податкова служба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок);
Державна митна служба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну митну політику, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування митного законодавства;
Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності;
забезпечення діяльності Державної податкової служби та Державної митної служби у 2018 та 2019 роках здійснюватиметься в межах видатків, передбачених Державній фіскальній службі;
Державна фіскальна служба продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України».
Судом встановлено, що позивач у період з 11.2013 по 12.2014 роки працював старшим державним інспектором митного поста «Дніпродзержинськ» Дніпропетровська митниця Міндоходів, з 12.2014 по 01.2020 роки - старшим державним інспектором митного поста «Кам`янське, Дніпропетровська митниця ДФС» з 01.2020 - старшим державним інспектором митного поста «Кам`янське, Дніпровська митниця Держмитслужби.
Отже, позивач у період з 01.11.2019 по 30.12.2019 роки перебував на службі у митних органах і саме за для виконання покладених на ці органи завдань наказом в.о. Голови Державної фіскальної служби України від 29 жовтня 2019 року № 98-зк ОСОБА_1 було направлено у відрядження за кордон до Російської Федерації (м. Донецьк, Ростовська обл.), метою відрядження було забезпечення заходів з митного оформлення міжнародної гуманітарної допомоги, що переміщується з території Російської Федерації до Луганської та Донецької областей.
Таким чином, суд приходить до висновку, доводи відповідача -2 про те, що у нього не виникло обов`язку по оплаті витрат на відрядження працівникам, які були направлені у відрядження наказом ДФС України суд знаходить необгрунтованими, так як постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» чітко визначено, що Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності, вона не містить застереження, що до Держмитслужби не переходять обов`язки з виплати коштів працівникам, які були направлені у закордонне відрядження з метою забезпечення заходів з митного контролю.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи і позивач зі своїми колегами і сама Державна фіскальна служба України неодноразово звертались до відповідача -2 за для вирішення питання виплати коштів на відрядження позивачу та його колегам, однак конструктивного вирішення ситуації так і не відбулось.
Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 585 Митного кодексу України держава забезпечує достатній рівень оплати праці посадових осіб та працівників митних органів з метою створення матеріальних умов для незалежного і сумлінного виконання ними службових обов`язків.
Отже, відповідач-2 повинен був вжити усіх можливих заходів для виплати його працівникам коштів, однак, як видно з матеріалів справи, відповідачем -2 не було вжито достатніх, залежних від нього заходів для вирішення зазначеної ситуації, у зв`язку із чим, суд вважає обгрунтованою позовну вимогу про визнання протиправною бездіяльності Державної митної служби України щодо невиплати ОСОБА_1 витрат на відрядження (добових витрат) у розмірі суми, еквівалентній 2220 доларам США.
Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9).
Науковці визначають способи захисту права, як передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права. Такі дії є завершальними актами захисту у вигляді матеріально-правових дій або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи запереченого права і є результатом діяльності по захисту прав.
Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України). Відтак, обираючи спосіб захисту прав позивача, суди мали б зважати на ефективність такого захисту.
Ця мета перегукується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).
Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).
При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії", п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.
Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).
Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання Державної фіскальної служби України оформити та зареєструвати в установленому порядку в органах казначейства кредиторську заборгованість за видатками на відрядження ОСОБА_1 та надати до Державної митної служби України відповідні документи для здійснення компенсації витрат на відрядження, суд зазначає, що задоволення вказаної вимоги не призведе до ефективного захисту прав позивача та вирішення спору за розв`язанням якого він звернувся до суду. В даному випадку виплата позивачу невиплачених коштів має бути здійснена на підставі рішення суду, а не ставитись в залежність від певних дій відповідача-1 бездіяльність якого і спричинила цей спір, виходячи з чого суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні вказаної позовної вимоги.
Стосовно позовної вимоги про зобов`язання Державної митної служби України одночасно з виплатою заборгованості по витратам на відрядження нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів за весь період затримки - з 01.11.2019 по день фактичної виплати заборгованості, суд зазначає наступне.
Питання, пов`язані із здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 (далі - Порядок № 159).
Згідно зі статтями 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Згідно з п. 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі - Порядок № 159) компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).
Згідно з ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Тобто, необхідною ознакою при вирішенні спору, є встановлення факту нарахування доходу, про що вказано в ст. 3 цього Закону.
За змістом ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
З аналізу норм Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 слідує, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов:
1) нарахування громадянину належних йому доходів, а саме заробітної плати (грошове забезпечення), пенсії, соціальних виплат, стипендії;
2) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата);
3) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання);
4) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців;
5) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги.
Отже, визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів, оскільки основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» є порушення встановлених строків саме виплати нарахованих доходів.
За таких обставин, право на компенсацію позивач набуде під час виплати йому заборгованості, а оскільки виплата вказаної заборгованості на даний час не відбулась, то і нараховування компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідачем -2 є передчасним.
Окрім того, згідно з п. 2 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).
Відповідно до положень Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України 13.01.2004 № 5 (пп. 3.15) до витрат на відрядження відносяться : добові (у повному обсязі), вартість проїзду, витрати на наймання житлового приміщення, відповідно до п.3 Інструкції такі витрати є іншими виплатами, що не належать до фонду оплати праці.
Отже такі виплати не належать до оплати праці та носять разовий характер, а тому на них не розповсюджуються положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.
У зв`язку із чим у задоволенні вимоги про зобов`язання Державної митної служби України одночасно з виплатою заборгованості по витратам на відрядження нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів за весь період затримки - з 01.11.2019 року по день фактичної виплати заборгованості слід відмовити.
Позивач обґрунтовує вимогу про відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок порушення його трудових прав, наступними обставинами.
Позивач є державним службовцем та не має жодних доходів, крім заробітної плати, оскільки його дружина і неповнолітні діти знаходяться на його утриманні. Затримка у виплаті витрат на відрядження більше ніж на рік призвела до того, що позивач змушений докласти значних зусиль для організації свого життя.
Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно ч.1 та ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до ч.3 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Ст. 1167 Цивільного кодексу України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 № 4 (далі - Постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Пунктами 4, 5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, та просити про їх захист.
За приписами частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до положень статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з частинами першої та четвертої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до приписів статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Враховуючи наведене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Щодо вимоги про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, то суд зазначає наступне.
Відповідно до частин 1, 2 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
З аналізу викладених норм видно, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Крім того, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002, «Ромашов проти України» від 27.07.2004, «Шаренок проти України» від 22.02.2004 зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язувальне рішення залишалося бездієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.
Аналіз зазначених вище рішень Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що з метою забезпечення права особи на ефективний судовий захист в адміністративному судочинстві існує інститут судового контролю за виконанням судового рішення. Судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.
Згідно із статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до приписів частини другої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи. Це забезпечується, в першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Судовий контроль у формі зобов`язання подати звіт, також є формою забезпечення виконання судових рішень.
Суд наголошує, що завершальною стадією судового провадження з примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) є виконавче провадження (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).
При цьому, у разі відсутності добровільного виконання судових рішень, приписами Закону України «Про виконавче провадження» врегульований порядок дій та заходів, що спрямовані на примусове виконання таких рішень.
Судом не встановлено, що загальний порядок виконання судового рішення не дасть очікуваного результату, або що відповідач буде створювати перешкоди для його (рішення) виконання і позивачем не надано жодних доказів на спростування зазначеної обставини.
Враховуючи викладене, суд не знаходить підстав для задоволення вимоги про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення по справі та зобов`язання відповідача подати суду звіт про виконання судового рішення у встановлений судом строк у цій справі.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючисьст.ст. 9, 72-77, 242-246, 250, 255, 262, 293, 295, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України щодо невиплати ОСОБА_1 витрат на відрядження (добові витрат) у розмірі суми, еквівалентній 2220 доларам США;
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко