Справа № 460/4156/21
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2021-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/4156/21 пров. № А/857/10333/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Большакової О.О., Сеника Р.П.,

за участю секретаря судового засідання Квітовської Ю.С.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року у справі за позовом адвоката ОСОБА_1 до Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,-

суддя (судді) в суді першої інстанції - Комшелюк Т.О.,

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення - не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

29 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність щодо не зняття арешту та заборони здійснювати відчуження будь-якого майна, у тому числі нерухомого, який було накладено 10 грудня 2004 року на підставі постанови державного виконавця Рівненського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Огороднік В.П. при примусовому виконанні постанови № 3-9968 від 12 липня 2002 року, виданої Рівненським міським судом; зобов`язати зняти арешт та заборону здійснювати відчуження накладеного 10 грудня 2004 року на підставі постанови державного виконавця Рівненського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Огороднік В.П. на все майно.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що станом на час звернення до суду, не є боржником за жодним виконавчим провадженням, а постанова міського суду від 12 липня 2002 року про стягнення 170,00 грн була виконана у повному обсязі. Тому, після закінчення виконавчого провадження відповідач мав зняти арешт, однак цього не зробив. Також зазначає, що звертався до відповідача з клопотанням про скасування арешту, однак відповідач відмовив у зв`язку із відсутністю правових підстав.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо не зняття арешту та заборони здійснювати відчуження будь-якого майна, у тому числі нерухомого, що належить ОСОБА_1 , який було накладено 10 грудня 2004 року на підставі постанови державного виконавця Рівненського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Огороднік В.П. при примусовому виконанні постанови № 3-9968 від 12 липня 2002 року, виданої Рівненським міським судом. Зобов`язано Рівненський міський відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) зняти арешт та заборону здійснювати відчуження, накладеного 10 грудня 2004 року на підставі постанови державного виконавця Рівненського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Огороднік В.П. на все майно, що належить ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згідно з Інформацією з Єдиного реєстру боржників заборгованість за позивачем відсутня, а тому виконавче провадження з примусового виконання виконавчого документа - постанови Рівненського міського суду № 3-9968 від 12 липня 2002 року суд першої інстанції вважає завершеним. Відповідно до чинного законодавства, державний виконавець у разі винесення постанови про закінчення виконавчого провадження із зазначенням у ній про скасування (зняття) накладеного арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, а також у разі отримання відповідної обґрунтованої заяви, наділений повноваженнями, діючи як державний реєстратор у розумінні приписів п. 3 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», самостійно вчинити реєстраційні дії щодо внесення до Державного реєстру прав запису про припинення такого обтяження (зняття арешту тощо), однак такі дії вчинені не були.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Рівненський міський відділ Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що на момент винесення постанови про арешт майна (10 грудня 2004 року не існувало Автоматизованої системи виконавчих проваджень, а всі виконавчі дії здійснювались не в реєстрі, а виключно на папері, тому відсутність виконавчого провадження в Автоматизованій системі виконавчих проваджень не є підтвердженням факту виконання виконавчого документа чи завершення виконавчого провадження з підстав, які передбачають можливість зняття арешту з майна боржника. Позивач не надав жодного документального підтвердження щодо сплати боргу згідно постанови № 3-9968 від 12 липня 2002 року, виданої Рівненським міським судом.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, що відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст. 268, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 10 грудня 2004 року державним виконавцем Огороднік В.П. Рівненського міського відділу ДВС винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 517442 при примусовому виконанні постанови № 3-9968, виданої 12 липня 2002 року Рівненським міським судом про стягнення з ОСОБА_1 170,00 грн в прибуток держави.

Станом на 19 січня 2021 року згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на все нерухоме майно ОСОБА_1 накладений арешт, реєстраційний номер 11629273, підстава обтяження: постанова, АА517442, 10 грудня 2004 року, Рівненський міський відділ ДВС, державний виконавець Огороднік В.П. Перереєстрація арешту від 15 грудня 2004 року у зв`язку з невнесенням повних даних власника, реєстраційний номер № 1548145 .

09 березня 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою в якій зазначив, що постанову Рівненського міського суду № 3-9968, від 12 липня 2002 року про стягнення з нього 170,00 грн в прибуток держави ним виконано в повному обсязі. Однак, документ про закінчення виконавчого провадження та скасування вжитих заходів забезпечення його виконання ним отримано не було. У зв`язку із цим просив повідомити про наявність станом на поточну дату відкритих та/або закінчених виконавчих проваджень, в яких боржником виступає ОСОБА_1 .

12 березня 2021 року позивач звернувся до відповідача із клопотанням про скасування заходів забезпечення виконання виконавчого документа та вжиті заходи забезпечення виконання грошових вимог на підставі постанови від 10 грудня 2004 року про арешт майна боржника та заборони його відчуження шляхом зняття арешту та заборони відчуження належного йому майна.

02 квітня 2021 року листом № 60444 відповідач повідомив позивача про те, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні у відділі відсутні виконавчі провадження про стягнення боргів з ОСОБА_1 . Таким чином, неможливо встановити чи наявна заборгованість за гр. ОСОБА_1 . Додатково роз`яснив позивачу, що підстави для зняття арешту з усього майна встановлені ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Тому, у відповідача відсутні законні підстави для зняття арешту з майна позивача згідно його клопотання.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, колегія суддів керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно із ч. 1 ст. 5 вищевказаного Закону державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Частиною 1 ст. 7 того ж Закону передбачено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом:

винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження;

винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах;

винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження;

проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов`язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Копія постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника не пізніше наступного після її винесення дня надсилається боржнику та відповідно до банків чи інших фінансових установ або органів, зазначених у частині другій цієї статті.

Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена боржником начальнику відповідного відділу державної виконавчої служби або до суду у 10-денний строк.

Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису й арешту майна боржника. Під час проведення опису й арешту майна боржника державний виконавець вправі оголосити заборону розпоряджатися ним, а у разі потреби - обмежити права користування майном або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису й арешту. Види, обсяги і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою відповідальність зберігача майна, передбачену законом.

Арешт застосовується:

1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації;

2) для виконання рішення про конфіскацію майна боржника;

3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб.

Вилучення арештованого майна з передачею його для реалізації провадиться у строк, встановлений державним виконавцем, але не раніше, ніж через п`ять днів після накладення арешту. Продукти та інші речі, що швидко псуються, вилучаються і передаються для продажу негайно після накладення арешту.

Цінні папери, ювелірні та інші побутові вироби із золота, срібла, платини і металів платинової групи, дорогоцінних каменів і перлів, а також лом і окремі частини таких виробів, виявлені при опису, на які накладено арешт, підлягають обов`язковому вилученню і негайно передаються на зберігання установам Національного банку України. Арешт на цінні папери накладається в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Державний виконавець зобов`язаний подбати про забезпечення умов реалізації майна боржника, які не ущімлюють його законних інтересів.

З матеріалів справи слідує, що спірний арешт на майно позивача було накладено з метою забезпечення примусового виконання постанови № 3-9968, виданої 12 липня 2002 року Рівненським міським судом про стягнення з ОСОБА_1 170,00 грн в прибуток держави(а.с.22).

09 березня 2021 року позивачем до Рівненського міського відділу виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області направлено запит щодо надання інформації про наявність станом на поточну дату відкритих та/або закінчених виконавчих проваджень, в яких боржником виступає позивач( а.с.12).

Проте, в матеріалах справи відсутня відповідь на вказаний запит.

Також, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 9.9 Порядку роботи з документами в органах держави виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 2274/5 від 25 грудня 2008 року, чинного до 19 липня 2017 року (далі - Порядок), строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 рік.

Згідно із п. 9.10 Порядку завершені виконавчі провадження включаються в акт про вилучення виконавчих проваджень для знищення, якщо передбачений для них строк зберігання закінчився до 1 січня року, в якому складений акт.

Наказом Міністерства юстиції України № 1829/5 від 07 червня 2017 року «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями» затверджено Правила ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями; номенклатуру справ приватного виконавця (далі - Правила).

Розділом XI Правил передбачено, що передані до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця справи та виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягають знищенню. Строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік.

З вищевказаного слідує, що знищенню підлягають лише завершені виконавчі провадження.

12 березня 2021 року позивачем до Рівненського міського відділу виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області направлено клопотання про зняття арешту, оскільки постанову Рівненського міського суду від 12 липня 2002 року у справі № 3-9968 позивачем виконано у повному обсязі та сплачено у дохід держави 170,00 грн штрафу та інші платежі(а.с.15-16).

Згідно листа Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) № 60444 від 02 квітня 2021 року, у відділі станом на поточну дату відсутні виконавчі провадження про стягнення боргів з ОСОБА_1 (а.с.18-19).

Також, наявною в матеріалах справи Інформацією з Єдиного реєстру боржників за параметрами запиту боржника - фізична особа; ПІБ - ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 підтверджується, що інформація про заборгованість відсутня(а.с.14).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про завершення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого документа - постанови Рівненського міського суду № 3-9968 від 12 липня 2002 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює виконавчі дії по виконанню рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме:

закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону;

повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону;

повернення виконавчого документа (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону.

Згідно із ч. 2 ст. 37 того ж Закону про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відповідного відділу державної виконавчої служби. Копія постанови у 3-денний строк надсилається сторонам та суду або іншому органу (посадовій особі), які видали виконавчий документ.

Статтею 38 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, вказаної у частині другій цієї статті, для її пред`явлення до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження для зняття арешту з майна.

Аналізуючи вищенаведені норми права, колегія суддів вважає, що саме на державного виконавця покладався обов`язок у разі винесення ним постанови про закінчення виконавчого проваджені зокрема, на підставі ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби, якщо у такому виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, зазначити у постанові про закінчення виконавчого провадження про скасування арешту, накладеного на майно боржника, та вчинити відповідні дії щодо реєстрації припинення такого обтяження шляхом направлення до реєстратора заяви встановленого зразка.

Проте, відповідачем не вчинено жодних дій, спрямованих на зняття арешту з майна позивача.

Питання зняття арешту з майна унормовано Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII, в редакції станом на час вирішення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 40 Закону № 1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Згідно із ст. 59 Закону № 1404-VIII особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором є державний, приватний виконавець у разі накладення/зняття таким виконавцем арешту на нерухоме майно під час примусового виконання рішень відповідно до закону.

Тому, відповідно до чинного законодавства, державний виконавець у разі винесення постанови про закінчення виконавчого провадження із зазначенням у ній про скасування (зняття) накладеного арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, а також у разі отримання відповідної обґрунтованої заяви, наділений повноваженнями, діючи як державний реєстратор у розумінні приписів п. 3 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», самостійно вчинити реєстраційні дії щодо внесення до Державного реєстру прав запису про припинення такого обтяження (зняття арешту тощо).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що бездіяльність відповідача щодо не зняття арешту та заборони здійснювати відчуження будь-якого майна є протиправною, а тому слід зобов`язати відповідача зняти такий арешт та заборону здійснювати відчуження.

Щодо доводів відповідача про те, що судом першої інстанції було порушено право на рівність учасників судового процесу, змагальність сторін та офіційне з`ясування всіх обставин справи, оскільки ухвала Рівненського окружного адміністративного суду про відкриття провадження в адміністративній справі разом з адміністративним позовом та доданими до нього матеріалами надійшли н адресу відповідача 13 травня 2021 року, тобто після винесення рішення судом першої інстанції, що позбавило можливості прийняти участь в судовому засіданні, подати відзив та довести правомірність своїх дій, то колегія суддів зазначає наступне.

Рівненський міський відділ Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) телефонограмою від 06 травня 2021 року було повідомлено про розгляд справи.

Отже, враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що не було порушено право відповідача на належний судовий захист, оскільки відповідач мав можливість ознайомитися з матеріалами справи, взяти участь в судовому засіданні та довести правомірність своїх дій.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 287, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року у справі № 460/4156/21 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. О. Большакова
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 03 серпня 2021 року.