Справа № 520/1130/21
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2021-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 р.Справа № 520/1130/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Севастьянової А.Ю.

представників сторін: позивача - Скульського С.І., відповідача - Саблукова Д.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.03.2021, головуючий суддя І інстанції: Зінченко А.В., м. Харків, повний текст складено 02.04.21 року по справі № 520/1130/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю"РемМашРесурс"

до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ

Товариство з обмеженою відповідальністю "Реммашресурс" (далі по тексту - ТОВ "Реммашресурс", позивач) звернулося до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (далі по тексту - відповідач, контролюючий орган, податковий орган, ГУ ДПС у Харківській області), в якому просить суд скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Харківській області від 02.11.2020 № 2 та № 2.

В обґрунтування позову зазначено, що прийняті відповідачем податкові повідомлення-рішення ґрунтуються на помилкових судженнях контролюючого органу, що викладені в акті перевірки від 30.09.2020 року №1414/20-40-07-32-09/40181642, зроблених на підставі тверджень, не підкріплених відповідними доказами, без урахування фактичних обставин господарської діяльності позивача, без урахування наявних первинних документів та на підставі помилкового тлумачення їх змісту, у зв`язку з чим висновки контролюючого органу про допущення позивачем порушень пп."а" п.198.1, абз.1 та 2 п.198.3 ст.198 та пп. «в» п.200.4, ст.200 Податкового кодексу України, про завищення суми податкового кредиту, що призвело до завищення суми від`ємного значення, а також про заниження суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 по справі № 520/1130/21 адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Реммашресурс" до Головного управління ДПС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень - задоволено.

Скасовано податкові повідомлення-рішення рішення № 2 та №2 від 02 листопада 2020 року, прийняті Головним Управлінням Державної податкової служби у Харківській області.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Реммашресурс" сплачений судовий збір в сумі 11703 (одинадцять тисяч сімсот три) грн. 00 коп.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права (п.198.2, п.198.3, п. 198.6 ст.198, п.200.3 ст. 200 ПК України) та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 по справі № 520/1130/21, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована твердженнями про нереальність господарських взаємовідносин ТОВ «Реммашресурс» з ТОВ «Вальдмейстер» у травні 2020 року, з ТОВ «Паволі» у липні 2020 року, ТОВ «Лайн Індастрі» у липні 2020 року у зв`язку з встановленням у вказаних контрагентів за наслідками позапланової виїзної перевірки відсутності: об`єктів оподаткування за адресами контрагентів; основних засобів та оренди складських приміщень; власних основних засобів та найманих працівників, можливості для виробництва товару або іншого реального джерела введення в обіг товару у перевіряємому та попередніх звітних періодах; інформації щодо розрахунків між суб`єктами господарювання, а також з огляду на те, що товарно-транспортні накладні заповнені з порушенням вимог п.п. 1 п. 11 наказу Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363 «Про затвердження Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в України»; встановлено підміну товарних позицій (скрутка).

На переконання апелянта, неврахування судом першої інстанції наведених обставин свідчить про формальний підхід суду першої інстанції до з`ясування фактичних обставин даної справи, без урахування доводів та пояснень, наданих представником відповідача.

Представник позивача, у надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 по справі №520/1130/21 - залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу послався на правову позицію, аналогічну за змістом позовної заяви.

15 липня 2021 року від представника позивача надійшли письмові пояснення, в яких посилаючись на висновки Верховного Суду звернув увагу, що документи на перевезення товарно-матеріальних цінностей з наслідками формування ПДВ не є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами купівлі-продажу чи поставки. Вважає посилання контролюючого органу на наявність недоліків в заповненні товарно-транспортних накладних по взаємовідносинам з контрагентами, як на підставу для невизнання реальності господарських операцій, необґрунтованими, оскільки незазначення в товарно-транспортних накладних певної інформації, зокрема щодо проведення навантажувально-розвантажувальних робіт, не може свідчити про відсутність самого факту перевезення придбаних ТМЦ.

Стверджував, що порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару вимог закону щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток, витрат та податкового кредиту, тому платник податків (позивач) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту за можливу неправомірну діяльність його контрагентів, за умови якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.

Щодо тверджень контролюючого органу про відсутність у контрагентів позивача матеріальних та трудових ресурсів, пояснив, що вказане не виключає можливості реального виконання таким платником господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсінгу та аутстафінгу.

У письмових поясненнях представника позивача від 26 липня 2021 року висвітлено обставини транспортування придбаних ТОВ «Реммашресурс» товарно-матеріальних цінностей у контрагентів ТОВ «Вальдмейстер», ТОВ «Лайн Індастрі». Вказано, що необхідність придбання товару була обумовлена укладеними договорами: на закупівлю робіт з виготовлення (ремонту) обладнання №16/14 від 10.06.2020; про виконання робіт №655/ктец-20 від 09.06.2020; про надання послуг № 482/ктец-20 від 06.06.2020; про виконання робі № 2026/КТЕЦ-20 від 18.03.2020, які підтверджують подальше використання придбаного товару. Звернув увагу, що для виконання вказаних робіт підприємство має дозвіл №416.16.63 та ліцензію 11-л від 21.03.2016. Також вказав, що інформація про об`єкти оподаткування контрагентів (орендовані або власні приміщення, приміщення третіх осіб за договором зберігання) відсутня в загальному доступі.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав з підстав, викладених в останній, просив суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 по справі № 520/1130/21 скасувати, прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача в судовому засіданні та в надісланому до суду письмовому відзиві просив суд апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга Головного управління ДПС у Харківській області не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ТОВ "Реммашресурс" зареєстровано Харківським міським управлінням юстиції. Свідоцтво про державну реєстрацію від 17.12.2015 року №0068056. Податковий номер суб`єкта господарювання: 40181642.

Місцезнаходження суб`єкта господарювання відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію: Україна, 61105, Харківська область, м. Харків, вул. Киргизька, буд. 19.

Згідно з договором оренди від 01.02.2020 року №87а, укладеним між позивачем та ТОВ "Видавництво "Металіка" (податковий номер 33411231), ТОВ "Реммашресурс" приймає у строкове платне користування нежитлові приміщення 4-го поверху в літ. "А-4-5-7-8", загальною площею 5,0 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Харків, вул. Киргизька, буд. 19.

ТОВ "Реммашресурс" є платником податку на додану вартість, відповідно до свідоцтва від 01.04.2016 року №200255445, виданого Східною ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області по день підписання акта перевірки. Індивідуальний податковий номер платника ПДВ 71.

Взято на податковий облік 17.12.2015 за № 58, перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у Харківській області, Східне Управління.

На підставі направлень від 17.09.2020 № 3328, №3329, виданих Головним управлінням ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, 46, м. Харків, 61057) головному державному ревізору - інспектору Східного відділу перевірок платників - юридичних осіб управління податкового аудиту ГУ ДПС у Харківській області Попову Максиму Олександровичу та головному державному ревізору-інспектору Східного відділу перевірок платників - юридичних осіб управління податкового аудиту ГУ ДПС у Харківській області Вавринюку Юрію Анатолійовичу та наказу Головного управління ДПС у Харківській області від 15.09.2020 № 3127, прийнятого на підставі 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, пункту 41.1 статті 41, підпунктів 61.1, 61.2 статті 61, підпункту 62.1.3 пункту 62.1 статті 62, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, підпункту 78.1.8 пункту 78.1 статті 78, пункту 82.2 статті 82 Податкового кодексу України проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю "Реммашресурс" з питань правомірності визначення суми від`ємного значення з податку на додану вартість, відповідно до податкової декларації з ПДВ за липень 2020 року (від 18.08.2020 № ), у розмірі 780 184 гривень, яку сформовано за рахунок періоду виникнення від`ємного значення - травень 2020 року.

За результатами перевірки складено акт від 30.09.2020 р. № 1414/20-40-07-32-09/40181642 "Про результати документальної позапланової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю "РемМашРесурс", яким встановлено порушення ТОВ "РемМашРесурс": п.п. "а" п. 198.1, абзаців першого і другого пп. 198.3 ст. 198, та пп. "в" п. 200.4, ст. 200 розділу 5 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-6, із змінами та доповненнями, внаслідок чого зроблено висновок про безпідставне завищення суми податкового кредиту на загальну суму 1170711 грн. у т.ч. у травні 2020 року у сумі 704178 грн. та у липні 2020 року у сумі 466533 грн., що призвело до завищення від`ємного значення у сумі 780184, у тому числі у липні 2020 року; заниження суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету, у розмірі суми 390527 грн., у тому числі у липні 2020 року.

02 листопада 2020 року Головним Управлінням Державної податкової служби у Харківській області винесено податкове повідомлення-рішення № 2, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок додану вартість із вироблених в Україні товарів у сумі 585790 грн. 50 коп. та додатково податковим повідомленням - рішенням № 2 від 02 листопада 2020 року збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів на суму 780184 грн.

Підставою для винесення вказаних податкових повідомлень - рішень слугувало твердження фахівців ДПС про нереальність господарських операцій ТОВ "Реммашресурс" з ТОВ "Вальдмейстер", ТОВ "Паволі" та ТОВ "Лайн Індастрі".

Рішенням Державної податкової служби України від 22.12.2020 №35963/6/99-00-06-02-03-06 за результатами розгляду скарги ТОВ «Реммашресурс» вх. №43671/6 від 16.11.2020 вказані податкові повідомлення-рішення залишено без змін.

Позивач вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення неправомірними, необґрунтованими, безпідставними через відсутність доказів порушення ТОВ "Реммашресурс" податкового законодавства, звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для скасування спірних податкових повідомлень-рішень, оскільки первинні документи по взаємовідносинам позивача із контрагентами ТОВ "Вальдмейстер", ТОВ "Паволі" та ТОВ "Лайн Індастрі", які оформлені у відповідності до вимог ст.ст. 1, 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні", повністю спростовують висновки контролюючого органу про допущення порушень позивачем положень податкового законодавства та належним чином підтверджують правомірність формування ТОВ "Реммашресурс" за спірний період податкового кредиту та від`ємного значення з податку на додану вартість.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1.1 статті 1 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі по тексту - ПК України) цей кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Розділом V ПК України врегульовані питання, пов`язані з обчисленням та сплатою податку на додану вартість.

Відповідно до пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з, зокрема, постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Згідно з пунктом 187.1 статті 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності).

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

У пункті 198.6 статті 198 ПК України зазначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу (абзац другий пункту 198.6 статті 198 ПК України).

Відповідно до п. 200.4 ст. 200 ПК України при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу;

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Згідно з пунктом 201.1 статті 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). (пункт 201.7 статті 201 ПК України).

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При цьому законодавцем презюмується реальність оподатковуваних операцій та витрат платника податку, достовірність документів податкового обліку.

За змістом наведених норм право платника податків на включення сум ПДВ до податкового кредиту, формування від`ємного значення та обов`язок формування податкових зобов`язань обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання та реалізація цим платником податків товарів (послуг) або основних фондів, призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям його господарської діяльності; підтвердження обліковими, розрахунковими документами, зокрема податковою накладною, виписаною постачальником - платником ПДВ, митною декларацією (іншими подібними документами, перелік яких встановлений пунктом 201.11 статті 201 ПК України) суми витрат на придбання товару (послуг) та ПДВ, нарахованого (сплаченого) податку в ціні придбання товару (послуг).

Згідно з частиною другою статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-XIV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини першої статті 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (частина друга статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

Вказане також закріплене у Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, яке затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704 (далі по тексту - Положення № 88), згідно з п. 2.4 якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

З наведених законодавчих положень вбачається, що обов`язковою умовою виникнення у платника права на податковий кредит є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях, а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції. При цьому, неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку, при цьому визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів для цілей ведення податкового обліку лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що у спірний період позивач здійснював господарські відносини з ТОВ "Вальдмейстер", ТОВ "Паволі" та ТОВ "Лайн Індастрі".

З приводу господарських взаємовідносин позивача з ТОВ "Вальдмейстер" в травні 2020 року, колегія суддів зазначає наступне.

Колегією суддів встановлено, що згідно з договором поставки від 07.05.2020 №33/05, укладеного між ТОВ «Реммашресурс» (покупець) та ТОВ «Вальдмейстер» (продавець), останній зобов`язується передати належний йому товар у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього на умовах цього договору. Найменування товару, його кількість визначається покупцем у специфікаціях, підписаних продавцем та покупцем, що є невід`ємними частинами договору (п.1.2 договору). Покупець здійснює самовивіз товару з місця зазначеного продавцем, яким може бути склад продавця чи склад третьої особи, на якому відповідний товар зберігається (п.3.2 договору). Перехід права власності відбувається в момент передачі товару, що оформляється видатковою накладною чи актом прийому - передачі товару (п.3.3 договору).

На виконання вимог вказаного договору контрагент позивача (ТОВ "Вальдмейстер") поставив товар, що підтверджується видатковими накладними від 18 травня 2020 року № № РН 180534, РН180533, РН1805102, РН1805103, РН1805101, РН1805105, РН1805104 від 19 травня 2020 року № № РН190569, РН190565, РН190567, РН190564, РН190570, РН190566, РН190568, товарно-транспортних накладних від 19.05.2020 № 64, від 18.05.2020 №№ 33, 101, 34, а також зареєстрованими в ЄРПН податковими накладними від 18.05.2020 №№ 33, 105, 101, 102, 34, 104, від 19.05.2020 №№ 64, 65, 70, 67, 69, 68, 66.

На підтвердження здійснення оплати за товар позивачем до матеріалів справи надано платіжні доручення № 01803 від 15.07.2020 на суму 300000,00 грн, № 01821 від 16.07.2020 на суму 100000,00 грн, № 01958 від 28.07.2020 на суму 250000,00 грн, №02029 від 30.07.2020 на суму 200000,00 грн, №02335 від 28.08.2020 на суму 100000,00 грн, № 02364 від 31.08.2020, № 02476 від 09.09.2020 на суму 69130,00 грн, № 02543 від 17.09.2020 на суму 50000,00 грн, №02550 від 18.09.2020 на суму 50000,00 грн з відповідними банківськими виписками (т.1 а.с.75-149).

Також, відповідно до договору поставки від 07.07.2020 №07/07-20, укладеного між ТОВ «Реммашресурс» (покупець) та ТОВ «Паволі» (продавець) останній зобов`язується зробити поставки, а покупець прийняти та оплатити товар в кількості, номенклатурі і цінами згідно з спеціфікаціями. Загальна сума договору становить 2426471,87 грн, у т.ч. ПДВ 20% - 404411,98 грн (п.2.1 договору). Покупець здійснює оплату товару протягом 90 банківських днів з моменту отримання товару на склад покупця (п.2.2 договору). Покупець здійснює самовивіз товару з місця зазначеного продавцем, яким може бути склад продавця чи склад третьої особи, на якому відповідний товар зберігається (п.3.2 договору). Перехід права власності відбувається в момент передачі товару, що оформляється видатковою накладною чи актом прийому - передачі товару (п.3.3 договору).

На підтвердження виконання умов вказаного договору представником позивача надано до суду копії: видаткових накладних від 16.07.2020 №№ 52, 53, 54, 57, 119, 120 від 20.07.2020 №121; товарно-транспортних накладних від 16.07.2020 №№ 52, 119 від 20.07.2020 №121, а також зареєстрованих в ЄРПН податкових накладних від 16.07.2020 №№ 57,120, 53, 52, 54, 119 від 20.07.2020 №121 (т. 1 а.с.149-186).

Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до договору купівлі-продажу №56 від 01.07.2020, укладеного між ТОВ «Реммашресурс» (покупець) та ТОВ «Лайн Індастрі» (продавець) останній зобов`язується зробити поставки, а покупець прийняти та оплатити товар у кількості, номенклатурі та за цінами згідно з специфікаціями. Загальну сума договору становить 372723,15 грн, у т.ч. ПДВ 20% - 62121,36 грн (п.2.1 договору). Покупець здійснює оплату товару протягом 90 банківських днів з моменту отримання товару на склад покупця (п.2.2 договору). Покупець здійснює самовивіз товару з місця зазначеного продавцем, яким може бути склад продавця чи склад третьої особи, на якому відповідний товар зберігається (п.3.2 договору). Перехід права власності відбувається в момент передачі товару, що оформляється видатковою накладною чи актом прийому - передачі товару (п.3.3 договору).

На підтвердження виконання умов вказаного договору представником позивача надано до суду копії: видаткових накладних від 01.07.2020 № №75, 76 від 03.07.2020 №74; товарно-транспортних накладних від 01.07.2020 № 01/07, від 03.07.2020 № 20/07; податкових накладних від 01.07.2020 №№ 75, 76 від 03.07.2020 № 74 (1 т. а.с. 189-204).

Колегією суддів встановлено, що придбання ТОВ «Реммашресурс» у вищевказаних контрагентів товарів обумовлена виконанням договорів: на закупівлю робіт з виготовлення (ремонту) обладнання № 16/14 від 10.06.2020; про виконання робіт №655/ктец-20 від 09.06.2020; про надання послуг №482/ктец-20 від 06.02.2020; про виконання робіт № 2026/КТЕЦ-20 від 18.03.2020, копії яких містяться в матеріалах справи.

Слід зауважити, що для виконання вищевказаних робіт ТОВ «Реммашресурс» має дозвіл №416.16.63 та ліцензію № 11-Л від 21 березня 2016 року.

Колегія суддів зазначає, що копії долучених до матеріалів справи первинних документів бухгалтерського обліку та розрахункових документів не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", п. 2.4 Положення № 88 спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості.

Слід зауважити, що виконання завдань адміністративного судочинства залежить від встановлення адміністративним судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 75 КАС України).

Приписи статті 76 КАС України встановлюють, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що право платника довести обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, не обмежене поданням виключно тих доказів, що надавалися ним контролюючому органу. Право надавати заперечення щодо висновків податкового органу та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів.

Крім цього, вимоги частини четвертої статті 9 КАС України зобов`язують суд до активної ролі в судовому процесі, в тому числі до офіційного з`ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках до витребування тих доказів, яких, на думку суду, не вистачає для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 806/434/16, від 18 листопада 2019 року у справі № 815/1088/15, від 31 березня 2020 року у справі № 140/10/19, від 21 травня 2020 року у справі №560/391/19.

За таких обставин, необхідно надати оцінку усім документам, наданим позивачем до матеріалів справи, в тому числі тим документам, що не були надані до перевірки, однак у своїй сукупності підтверджують реальний характер господарських операцій позивача та його контрагентів за спірний період.

Щодо посилань апелянта з приводу місця поставки товару колегія суддів звертає увагу, що відповідно до умов Договорів № 33/05 від 07 травня 2020 року, № 56 від 01 липня 2020 року, № 07/07-20 від 07 липня 2020 року, передбачено, що покупець (позивач) здійснює самовивіз товару з місця зазначеного продавцем, яким може бути склад продавця чи склад третьої особи, на якому відповідний товар зберігається. Зауважень до виконання вищевказаних умов договорів учасники господарської операції не мали.

Так, колегією суддів встановлено та не спростовано відповідачем, що під час переговорної процедури між позивачем та його контрагентами, що відбулась до укладення договору, весь товар, що планувалось придбати, був оглянутий інженером з підготовки виробництва ОСОБА_1 саме в складських приміщеннях за адресами: м. Харків вул. Котлова 185 «а», м. Харків вул. Киргизька, 21 . Оплата здійснена позивачем після прибуття товару на його адресу та після додаткового огляду придбаного товару кваліфікованим персоналом. Позивачем не зазначено підстави для повернення придбаного товару.

При цьому, питань щодо відмінності юридичної адреси від адреси місця відвантаження товару до постачальників не виникало, оскільки ТОВ «Реммашресурс» зареєстрований за адресою м. Харків вул. Киргизька, 19, де знаходяться офісні приміщення, а виробничі та складські приміщення розташовані за адресою м. Харків проспект Льва Ландау, 151 (договір оренди № 17 від 29 березня 2019 року).

Згідно з вимогами статті 4 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" одним із принципів бухгалтерського обліку є превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Крім того, як вбачається зі змісту Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 р. № 363, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 р. за № 128/2568, товарно-транспортні накладні є документами, що регламентують взаємини перевізника й замовника як учасників транспортного процесу, і слугують, перш за все, для обліку витрат паливно-мастильних матеріалів та інших транспортних ресурсів.

Слід вказати, що в товарно-транспортних накладних детально вказано адресу вантажовідправника та вантажоодержувача, місце навантаження та місце розвантаження (проспект Льва Ландау, 151), яке є адресою складських приміщень ТОВ "Реммашресурс" відповідно до договору оренди.

Перевіряючи факт здійснення господарської операції, на підставі якої платником податків сформовано дані податкового обліку, суд досліджує товарність такої операції в сукупності чинників, що впливають на її реальний зміст. Зокрема, суд оцінює документи та інші дані, що відображені платником податків в податковому та бухгалтерському обліку, з урахуванням специфіки спірної господарської операції.

При цьому, фактична наявність або відсутність окремих документів чи допущення помилок в їх оформленні не може слугувати єдиною підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо іншими даними буде підтверджено фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податку у зв`язку з його господарською діяльністю.

Таким чином, окремі недоліки у оформленні первинних документів, зокрема щодо проведення навантажувально-розвантажувальних робіт, не може свідчити про відсутність самого факту перевезення придбаних позивачем ТМЦ, не є беззаперечним свідченням фіктивності господарської операції.

Беручи до уваги, що спірні товарно-транспортні накладні надані на підтвердження факту транспортування придбаного товару, з вартості якого позивачем сформовано податковий кредит, а не для підтвердження вартості використаних транспортних ресурсів, підставою для обліку яких є товарно-транспортна накладна, а вказані в акті перевірки окремі недоліки у заповненні товарно-транспортних накладних по перевезенню товару від контрагентів позивача не спростовують факту доставки ТМЦ, доводи апелянта про невідповідність товарно-транспортних накладних по взаємовідносинах позивача з контрагентами вимогам пп.11.1 п.11 наказу Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363 "Про затвердження Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні (відсутня інформація про дату і час прибуття до вантажоотримувача та вантажоодержувача, про вантажно-розвантажувальні операції), як підставу для невизнання реальності господарських операцій, є неприйнятними.

Стосовно посилань контролюючого органу на відсутність інформації щодо розрахунків між ТОВ «Реммашресурс» та ТОВ «Вальдмейстер», колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи наявні платіжні доручення № 01803 від 15.07.2020 на суму 300000,00 грн, № 01821 від 16.07.2020 на суму 100000,00 грн, № 01958 від 28.07.2020 на суму 250000,00 грн, №02029 від 30.07.2020 на суму 200000,00 грн, №02335 від 28.08.2020 на суму 100000,00 грн, № 02364 від 31.08.2020, № 02476 від 09.09.2020 на суму 69130,00 грн, № 02543 від 17.09.2020 на суму 50000,00 грн, №02550 від 18.09.2020 на суму 50000,00 грн з відповідними банківськими виписками, що підтверджують оплату по договору поставки від 07.05.2020 №33/05, укладеного між ТОВ «Реммашресурс» та ТОВ «Вальдмейстер».

Щодо відсутності інформації по розрахункам за договором поставки від 07.07.2020 №07/07-20, укладеного між ТОВ «Реммашресурс» та ТОВ «Паволі», та за договором купівлі-продажу №56 від 01.07.2020, укладеного між ТОВ «Реммашресурс» та ТОВ «Лайн Індастрі», слід взяти до уваги, що відповідно до умов вказаних договорів покупець здійснює оплату товару протягом 90 банківських днів з моменту отримання товару на склад покупця.

Враховуючи, що з дослідженних первинних документів, наданих позивачем до суду на підтвердження реальності господарських операцій, вбачається, що постачання товару за договором поставки від 07.07.2020 №07/07-20 відбувалось 16.07.2020 та 20.07.2020, а за договором купівлі-продажу №56 від 01.07.2020 - 01.03.2020 та 03.07.2020, з огляду на дату складання акту №1414/20-40-07-32-09/40181642 (30.09.2020), терміну проведення перевірки (з 17.09.2020 по 23.09.2020), кінцеву дату (90 банківських днів з моменту отримання товару на склад покупця), передбачену умовами договорів для здійснення оплати, колегія суддів вважає, що відсутність розрахунків не є свідченням нереальності господарських операцій та невиконання між позивачем та його контрагентами вказаних угод, оскільки подія (дата) для проведення остаточного розрахунку (за умовами договору) на час проведення перевірки (складення акту перевірки) не настала, а тому такі доводи відповідача є неприйнятнимими.

Щодо посилання податкового органу в акті перевірки на узагальнену податкову інформацію, яка надійшла від контролюючих органів на обліку яких знаходяться контрагенти позивача та на інформацію з бази даних Єдиного реєстру податкових накладних, якою на думку відповідача підтверджується нереальність здійснення господарських операцій позивача з контрагентами по ланцюгу постачання, зокрема, про відсутність за місцезнаходженням, відсутність у власності або користуванні будь-яких об`єктів оподаткування, які б дозволили провадити господарську діяльність (звітність за формою 20-ОПП не подано), незначна кількість працюючих, неподання фінансової звітності, у зв`язку з чим неможливо встановити наявність основних, транспортних засобів, складських приміщень для здійснення фінансово-господарської діяльності підприємства, а також щодо невідповідності придбаного та реалізованого товару контрагентами позивача, колегія суддів зазначає, що вищенаведені обставини не можуть бути підставою для висновку про нереальний характер господарських операцій, оскільки позивач не може нести відповідальність і контролювати подання контрагентами податкової звітності.

Припущення відповідача про відсутність у контрагента ресурсів, необхідних для здійснення господарської діяльності, є неприйнятним для висновку про нереальність господарських операцій без надання належних та допустимих доказів.

Як зазначалось вище, підґрунтям для висновку про фіктивність господарських операцій між позивачем та вказаними вище контрагентами слугували відомості автоматичних баз даних ДПС та наявна у них податкова інформація щодо контрагентів позивача, з якої встановлено певні ознаки нереальності здійснення контрагентами позивача господарських операцій.

Колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 02.04.2020 по справі № 160/93/19, за якою будь-яка податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання по ланцюгах постачання, а також податкова інформація, надана іншими контролюючими органами, в тому числі і отримана з причин неможливості проведення документальних перевірок, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального закону.

З урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 26.06.2018 у справі №К/9901/27855/18, від 19.06.2018 у справі №К/9901/3749/18, від 27.03.2018 у справі № 816/809/17, збирання податкової інформації є етапом контрольно-перевірочної роботи та не передбачає здійснення контролюючим органом оцінки дотримання платником вимог податкового законодавства та аналізу змісту та характеру правовідносин, що стали підставою для формування даних податкового обліку платника, оскільки питання правильності відображення платником в обліку проведених господарських операцій досліджуються контролюючим органом при проведенні податкової перевірки платника з дослідженням фінансово-господарських документів, пов`язаних з нарахуванням і сплатою податку. Записи у інформаційних базах контролюючого органу до первинних або інших документів, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку платника податків, не відносяться, відповідно, сама по собі така інформація не є належним доказом по справі.

Таким чином, колегія суддів зауважує, що інформація про контрагентів позивача з автоматизованих інформаційних систем органів ДПС може бути підставою для висновків щодо реальності господарських операцій лише в сукупності з іншими доказами, що підтверджують неможливість конкретного контрагента приймати участь у здійсненні конкретної господарської операції, що в даному випадку відсутнє. Як наслідок, посилання відповідача на податкову інформацію колегія суддів не вважає достатнім доказам для висновку про нереальність здійсненних контрагентами позивача спірних господарських операцій.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження фактичної відсутності у контрагентів позивача об`єктивної неможливості здійснення господарської діяльності з поставки товару, адже у комерційній діяльності поставка товару не завжди вимагає наявності власних основних засобів, значної кількості персоналу, оскільки наявна можливість укладення договорів найму тощо.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка передбачає економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність у бухгалтерській та податковій звітності платника.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає безпідставними посилання податкового органу в обґрунтування висновків щодо порушення позивачем вимог податкового законодавства на податкову інформацію щодо контрагентів позивача, оскільки позивач як платник податку не має обов`язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням усіма постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності та податкового законодавства, а тому не повинен зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність будь-кого з контрагентів. Отже, платник податків, який придбав товар та або/послуги (роботи) в особи, що порушує вимоги податкового законодавства, не повинен притягуватися до відповідальності в тому випадку, якщо він здійснював реальну господарську операцію та не знав про певні порушення правил ведення господарської діяльності та оподаткування своїм контрагентом або постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання.

Такий висновок суду апеляційної інстанції відповідає практиці Європейського суду з прав людини: рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 (заява №803/02) у справі "Інтерсплав проти України"; рішення Європейського суду з прав людини від 22.01.2009 (заява №3991/03) "Справа БУЛВЕС проти Болгарії"; рішення Європейського суду з прав людини від 18.03.2010 (заява №6689/03) у справі "Бізнес Супорт Центр" проти Болгарії".

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару від виконання податкових зобов`язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит та праві на отримання бюджетного відшкодування. При цьому такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а повинні бути підтверджені належними, достатніми, достовірними доказами із законних джерел.

Отже, в силу закону отримання податковим органом податкової інформації, акту перевірки, довідки зустрічної звірки або акту про неможливість проведення зустрічної звірки, в котрих викладені висновки про наявність ознак фіктивної господарської діяльності, відсутність факту реального вчинення господарських операцій, вчинення контрагентом платника податків нікчемного правочину або відображення в звітності показників господарських операцій, які фактично не відбулись, не звільняє такий податковий орган від виконання обов`язку щодо встановлення та доведення факту вчинення конкретним платником податків порушення закону.

Разом з тим, матеріали справи не містять аналізу конкретних обставин здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами, а також жодних доказів, які свідчили б про безтоварність таких операцій.

Таким чином, не можуть бути єдиним та безумовним свідченням правомірності висновків податкового органу результати автоматизованого співставлення податкових зобов`язань і податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПС України.

Податкова інформація, яка міститься в інформаційних базах ДФС, без проведення відповідної податкової перевірки платника податку не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.

Вказаний правовий висновок наведений в постанові Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 816/809/17.

Посилання відповідача на відсутність у позивача та його контрагентів трудових ресурсів також не може свідчити про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов`язань та відсутність фактичних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов`язань, що унеможливлює здійснення господарської діяльності, оскільки наведені обставини не позбавляють суб`єктів господарювання можливості здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб`єктів господарювання для виконання зобов`язань по укладеним ним договорам.

Доводи відповідача про те, що за результатами аналізу ланцюгів постачання вбачається, що по контрагентам позивача встановлено підміну товарних позицій (скрутка), колегія суддів відхиляє, оскільки вказані доводи податкового органу, не можуть бути покладені у провину позивачу та бути достатніми підставами для висновку про непідтвердженість тієї чи іншої господарської операції.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Наявні у справі документи не містять жодних доказів наявності між позивачем та його контрагентами взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в Державі суспільного ладу або моральних засад. Таких доказів суду апеляційної інстанції відповідачем не надано, а колегією суддів при виконанні вимог ст.9 КАС України не виявлено.

З огляду на встановлені обставини у цій справі та досліджені докази, колегія суддів вважає правомірним віднесення позивачем до складу як податкового кредиту так і податкових зобов`язань сум податку на додану вартість по реальним господарським операціям з вищевказаними контрагентами, які повністю підтверджені відповідними первинними документами, набутими у зв`язку із купівлею товарів та, відповідно, подальшою реалізацією таких товарів, а висновки про порушення позивачем вимог п. 198.1, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено завищення податкового кредиту на загальну суму 1170711,00 грн, у тому числі за травень 2020 року на суму 704178 грн, за липень 2020 року на суму 466533,00 грн, що призвело до завищення від`ємного значення у сумі 780184,00 грн, у т.ч. у липні 2020 року та до заниження суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету у розмірі 390527,00 грн, у тому числі за липень 2020 року такими, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

На виконання вимог ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень № 2, № 2 від 02.11.2020, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України, без дотримання вимог ч.2 ст.2 КАС України, отже, наявні підстави для їх скасування.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України", суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За визначенням, наведеним у ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми процесуального права.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 по справі № 520/1130/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді С.П. Жигилій О.В. Присяжнюк
Повний текст постанови складено 03.08.2021 року