Справа № 160/7026/21
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2021-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 серпня 2021 року Справа № 160/7026/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про стягнення заборгованості,-
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій просить:
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач працював у Державній податковій адміністрації Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська з 01.09.1997 року по 14.08.2020 року. Лише у 2020 році позивачем отримано довідку про підтвердження трудової діяльності в Державній податковій адміністрації Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська. У довідці про заробітну плату не було зазначено нарахованої та виплаченої заробітної плати за вимушений прогул. У зв`язку з тим, що мінімальна заробітна плата по Україні складає 6000 грн., позивач вважає, що відповідачем не виплачена заробітна плата у розмірі 213000 грн. Вказане стало підставою для звернення з позовом до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.05.2021 року позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків позову.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
15.06.2021 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовні вимоги не визнає, просить у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції вказує на те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не відповідає ознакам заробітної плати, які передбачені ч.1 ст. 94 КЗпП України, оскільки виплачується не за виконану працівником роботу, а відтак не є елементом заробітної плати в розумінні чинного законодавства. Згідно з приписами ст. 235 КЗпП України вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про поновлення на роботі. Але позивач не вказує, що будь-яким органом розглядалась його заява про поновлення на роботі та було прийнято відповідне рішення. У відповідача не збереглось особової справи ОСОБА_1 . Документами, які стосуються предмета спору у цій справі і знаходяться у розпорядженні відповідача, є наказ ДПА у Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська від 02.09.1997 року «Про усунення від роботи ОСОБА_1 » та постанова прокуратури Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська про усунення особи від виконання обов`язків. Відповідно до ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Враховуючи наведене, позивач заявлені вимоги про стягнення заробітної плати, проте фактично ці вимоги не стосуються заробітної плати як такої та взагалі не стосуються трудових відносин позивача з попередником відповідача, маючи іншу правову природу, а саме відшкодування заявданої шкоди.
В запереченнях позивачем, також, викладені нові позовні вимоги про збільшення суми заробітної плати, що підлягає стягненню та стягнення моральної шкоди.
Суд зазначає, що не приймає до розгляду відповідні збільшенні вимоги, викладені в запереченнях на відзив, оскільки ч.1 ст. 47 КАС України передбачено, що позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Отже, нормами КАС України передбачено подання окремої письмової заяви, а тому суд приходить до висновку про недотримання позивачем форми подання заяви про збільшення позовних вимог.
20.07.2021 року представником відповідача подані заперечення, в яких зазначено, що відсторонення від посади скасовується постановою слідчого (прокурора), коли в подальшому у застосуванні цього заходу відпадає потреба. Тобто, відповідно до наведеного, скасувати рішення про відсторонення позивача міг тільки слідчий (прокурор) шляхом видання відповідної постанови. Але такого документу матеріали справи не містять, а до ДПА у Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська такий документ не надходив. Таким чином, твердження позивача про те, що відповідачем порушено вимоги Закону України «Про державну службу» та безпідставно відсторонено його від посади, є необґрунтованим.
Відповідно до ч.5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Дослідивши матеріали справи, суд зазначає наступне.
Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 .
З період з вересня 1997 року по серпень 2000 року включно позивачу заробітна плата не нараховувалась.
26.05.1997 року був прийнятий на посаду держподатінспектора відділу документальних перевірок податку на прибуток, непрямих податків, майна, транспортних засобів та держмита державної податкової адміністрації в Амур-Нижньодніпровському районі м.Дніпропетровська по переводу з державної податкової адміністрації у м.Дніпропетровську (наказ ДПА в Амур-Нижньодніпровському районі м.Дніпропетровська від 25.05.1997 року №57-л «Про прийняття на роботу ОСОБА_1 »).
01.05.1998 року у зв`язку з організаційно-структурною перебудовою податкової інспекції переведений на посаду держподатінспектора відділу плати на землю, податку з власників транспортних засобів, управління оподаткування фізичних осіб державної податкової інспекції у Амур- Нижньодніпровському районі м.Дніпропетровська (наказ ДПІ у Амур-Нижньодніпровському районі м.Дніпропетровська від 30.04.1998 №33-о «Про переведення на посади фахівців державної податкової інспекції»).
04.05.2000 року позивач був переведений на посаду держподатінспектора відділу Державного реєстру фізичних осіб державної податкової інспекції у Амур- Нижньодніпровському районі м.Дніпропетровська (наказ ДПІ у Амур-Нижньодніпровському районі м.Дніпропетровська від 04.05.2000 №37-о «Про переведення на посаду ОСОБА_1 »).
14.08.2000 року звільнений у зв`язку зі скороченням чисельності, п.1 статті 40 КЗпП України (наказ ДНІ у Амур-Нижньодніпровському районі м.Дніпропетровська від 10.08.2000 № 85-о «Про звільнення ОСОБА_1 »).
Не погоджуючись з діями відповідача щодо невиплати заробітної плати у період з 01.09.1997 року по 14.08.2000 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Судом встановлено, що причиною, через яку йому не виплачувалась заробітна плата у період з 01.09.1997 року по 14.08.2000 року було прийняття постанови слідчим прокуратури Амур-Нижньодніпровського району м.Дніпропетровська від 02.09.1997 року про відсторонення особи від займаної посади.
З резолютивної частини постанови слідчого прокуратури Амур-Нижньодніпровського району м.Дніпропетровська від 02.09.1997 року встановлено, що прокурором постановлено відсторонити ОСОБА_1 від займаної посади державного податкового інспектора відділу документальних перевірок фізичних осіб в Державній податковій адміністрації Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська.
Позивача було ознайомлено з вказаною постановою слідчого прокуратури 02.09.1997 року, що підтверджується особистим підписом позивача на копії постанови.
02.09.1997 року Державною податковою адміністрацією Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська винесено наказ №110-о «Про усунення від роботи ОСОБА_1 », яким згідно розділу І статті 1 п. «а» Закону України «Про боротьбу з корупцією», ст. 168 Кримінального кодексу України, відповідно до ст. 46 КЗпП України усунено від роботи з 02.09.1997 року без збереження заробітної плати держподатінспектора відділу документальних перевірок податку на прибуток, непрямих податків, майна, транспортних засобів та держмита ОСОБА_1 , у зв`язку з порушенням кримінальної справи та перебуванням під слідством.
Таким чином, судом встановлено, що позивача було відсторонено від виконання службових обов`язків без збереження заробітної плати у період з 02.09.1997 року по 14.08.2000 року.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 46 КЗпП України, в редакції від 08.07.1997 року, яка була чинна станом на день відсторонення позивача від посади, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.
Згідно зі ст. 147 Кримінального процесуального кодексу України від 28.12.1960 року, який був чинним станом на день відсторонення позивача від посади, в разі притягнення посадової особи до кримінальної відповідальності за посадовий злочин, а так само, якщо ця особа притягається до відповідальності за інший злочин і може негативно впливати на хід попереднього чи судового слідства, слідчий зобов`язаний відсторонити її від посади, про що виносить мотивовану постанову.
Відсторонення від посади провадиться з санкції прокурора чи його заступника. Копія постанови надсилається для виконання за місцем роботи (служби) обвинуваченого.
Відсторонення від посади скасовується постановою слідчого (прокурора), коли в подальшому застосуванні цього заходу відпадає потреба.
Судом встановлено, що позивача було відсторонено від посади державного службовця у зв`язку з порушенням щодо нього кримінального провадження та перебуванням під слідством за постановою слідчого прокурора.
З аналізу наведених норм, судом встановлено, що підставою для скасування наказу про відсторонення особи від займаної посади є постанова слідчого (прокурора) про скасування таких заходів.
Суду не надано жодних доказів на підтвердження скасування постанови слідчого прокуратури Амур-Нижньодніпровського району м.Дніпропетровська від 02.09.1997 року, якою позивача відсторонено від посади держподатінспектора відділу документальних перевірок податку на прибуток, непрямих податків, майна, транспортних засобів та держмита.
Відтак, у період з 02.09.1997 року по 14.08.2000 року були чинні постанова слідчого прокуратури Амур-Нижньодніпровського району м.Дніпропетровська від 02.09.1997 року та наказ Державної податкової адміністрації Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська №110-о «Про усунення від роботи ОСОБА_1 » від 02.09.1997 року про відсторонення позивача від посади без збереження заробітної плати.
Доказів оскарження вказаної постанови та наказу суду не надано.
Суд зазначає, що позивач був обізнаний стосовно наявності щодо нього заходів відсторонення від посади без збереження заробітної плати, що підтверджується особистим підписом позивача на копії постанови слідчого прокуратури.
Стосовно твердження позивача про неознайомлення його з наказом Державної податкової адміністрації Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська №110-о «Про усунення від роботи ОСОБА_1 » від 02.09.1997 року, суд зазначає, що позивач не здійснював посадові обов`язки у період з 02.09.1997 року по 14.08.2000 року та не отримував заробітну плату, відтак був обізнаний стосовно наявності щодо нього відповідних розпорядчих документів стосовно його неможливості здійснювати посадові обов`язки.
Відтак, позивач мав можливість та повинен був дізнатися про існування щодо нього розпорядчих документів, якими його відсторонено від посади та через які не здійснюється виплата заробітної плати. Позивач мав право у встановлені законодавством строки оскаржити відповідні накази та постанову у випадку незгоди з ними.
Проте, такі дії вчинені позивачем не були.
Верховний Суд у постанові від 21.02.2020 року № 340/1019/19 зазначає, що поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
В той же час, заробітна плата є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір та обставини виплати відомі особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено обмеження виплати заробітної плати.
Позивач такої зацікавленості не виявляв протягом більш ніж 20 років.
Таким чином, у суду відсутні підстави для стягнення на користь позивача заробітної плати у період з 02.09.1997 року по 14.08.2000 року, оскільки відповідне обмеження у виплаті заробітної плати було здійснено відповідачем на підставі чинних у той період постанови слідчого прокуратури Амур-Нижньодніпровського району м.Дніпропетровська від 02.09.1997 року та наказу Державної податкової адміністрації Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська №110-о «Про усунення від роботи ОСОБА_1 » від 02.09.1997 року про відсторонення позивача від посади без збереження заробітної плати.
Стосовно доводів позивача, що він перебував у період з 02.09.1997 року по 14.08.2000 року у вимушеному прогулі, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року №552/3407/17.
В даному випадку судом не встановлено, що в період з 02.09.1997 року по 14.08.2000 року позивач перебував у вимушеному прогулі, оскільки був позбавлений можливості працювати не через протиправні дії роботодавця, у зв`язку з перебуванням під слідством.
Отже, норми ст. 236 КЗпП України не підлягають застосуванню до позивача.
Стосовно строків давності звернення до суду з позовом, суд зазначає, що статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.
Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.10.2016 року у справі №6-1395цс16.
Оскільки позивачем заявлено вимогу про стягнення заробітної плати, судом здійснено розгляд адміністративної справи без застосування строків давності.
Стосовно тверджень позивача про не підтвердження в рамках кримінального провадження щодо нього вчинення позивачем ознак кримінального провадження за постановою слідчого прокуратури Амур-Нижньодніпровського району м.Дніпропетровська від 02.09.1997 року, якою позивача відсторонено від посади держподатінспектора відділу документальних перевірок податку на прибуток, непрямих податків, майна, транспортних засобів та держмит, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Згідно зі ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.
Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.
З аналізу наведених норм встановлено інший порядок відшкодування шкоди у випадку прийняття слідчим безпідставною постанови.
Отже, звертаючись до суду з цим позовом, позивачем обрано неналежний спосіб правового захисту.
При цьому неправильно обраний спосіб захисту порушеного права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.
Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд України у постанові від 24.05.2017 року в справі № 6-951цс16, з якої вбачається, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні правовідносини.
Згідно частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На переконання суду, питання, які можуть вплинути на результат розгляду справи, судом було розглянуто та надано їм оцінку у повній мірі.
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю.
Зважаючи на відмову у задоволенні позову, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.
Керуючись ст.ст. 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про стягнення заборгованості - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя (підпис) В.В. Кальник

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя В.В. Кальник

02.08.2021

Рішення не набрало законної сили 02 серпня 2021 р.

Суддя В.В. Кальник