Справа № 420/11900/21
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2021-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

02 серпня 2021 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Потоцька Н.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 за вхід. № 40483/21 в порядку ч. 1 ст. 123 КАС України,

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури в якому позивач просить:

стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 суму належних грошових коштів у розмірі середнього заробітку за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у адміністративній справі № 420/4649/20 про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу міжнародного співробітництва прокуратури Одеської області, тобто за період з 22 грудня 2020 року по 18 лютого 2021 року включно, у сумі 67 240, 00 грн. (шістдесят сім тисяч двісті сорок гривень 00 копійок (без урахування обов`язкових відрахувань);

стягнути з Одеської обласної прокуратури за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 908 грн. 00 коп. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Ухвалою суду від 19.07.2021 року відмовлено в задоволенні заяви про поновлення строку звернення до суду. Адміністративний позов залишений без руху.

27.07.2021 року на виконання ухвали суду надійшла заява в порядку ч. 1 ст. 123 КАСУ в якій зазначається наступне.

Поважність причин пропуску звернення до суду я обґрунтовувала віковими проблемами (є особою похилого віку - старіше 60 років) та тим, що за захворювання на СОVID-2019 довгий час перебувала на стаціонарному лікуванні на протязі квітня - травня 2021 року. До стаціонарного лікування призвів довготриваючий перед цим період захворювання від короновірусної інфекції, яку я намагалася лікувати в домашніх умовах.

У зв`язку з поширенням короновірусної хвороби у минулому та поточному році місто Одеса з березня поточного року по квітень перебувало у червоній зоні карантину з початку року - у локдауні, до цього часу у місті діє адаптивний карантин.

Вважаю, що зрозуміло, що і я, як більшість осіб похилого віку, хворіла на протязі довгого часу у період пандемії (особливо у лютому - травні поточного року) та звернулась до лікарів тільки у критичному стані, який потребував термінової госпіталізації.

У період карантину щодо осіб подібної категорії за відповідними рішеннями керівництва Держави, для запобігання на ускладнення хвороби, діють вікові обмеження, зокрема, щодо обов`язку перебування за місцем проживання, яких я в цілому (окрім часу праці) дотримуюсь.

Зазначене значно звужує мої процесуальні права, зокрема позбавляє мене можливості збирати докази по справі у повному обсязі, приймати участь у судових засіданнях, надавати докази суду тощо.

Вказане вважаю повинно враховуватись і судом.

Водночас вважаю, що позбавлення мене права на звернення за судовим захистом є порушенням права на доступ до базового правосуддя, що порушує Конституцію України та Європейську конвенцію з прав людини та особистих свобод 1950 року.

Головним обов`язком держави, згідно зі статтею 3 Конституції України, є утвердження і забезпечення прав і свобод людини. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (стаття 8 Конституції України).

За вказаних обставин Одеська обласна прокуратура має нести відповідальність за затримку виконання рішення про поновлення на роботі працівника, встановлену статтею 236 КЗпП, згідно з положеннями якої у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Тому вважаю, що в порядку ст. 236 КЗпП України, ст.ст. 5, 19, 370-373 КАС України, я маю право на звернення до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача на мою користь, як позивача компенсації у розмірі середнього заробітку за час затримки виконання рішення.

Як визначено судом в ухвалі, відповідно до вимог ч. 5 ст. 122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Проте, вважаю, що у цій частині статі 122 КАС України не йдеться про стягнення грошових коштів у розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, час виникнення спірних правовідносин та права на стягнення з відповідача грошових коштів цієї категорії починається з моменту коли особа дізналася про порушення своїх прав або коли фактично воно відбулося.

Я повідомляла у своїй позовній заяві, що дізналася про відмову у виконанні відповідачем рішення суду ще у січні 2021 року після отримання відповідного листа Одеської обласної прокуратури, а виконавчий лист мною направлений до виконання до органів влади ще у грудні 2020 року (зазначене підтверджено доданими до позовної заяви документами).

Вважаю, що судом в ухвалі від 19.07.2021 невірно визначений період, з якого починається строк мого права на звернення до суду за захистом порушених прав.

День поновлення мене на роботі не є днем, з якого рахується моє право на звернення до суду з питання стягнення належних мені грошових коштів. Цій день - це день, до якого лише мені повинні сплатити грошові кошти.

Застосування у моєму спорі вимог ч. 5 ст. 122 КАС України не є правомірним.

Помилка у трактуванні судом закону очевидна.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що судові рішення, постановлені судами від імені України, є обов`язковими для виконання на всій території України.

Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно існуючої практики Європейського суду з прав людини, заявник має право стверджувати, що є «жертвою» предпологаємого порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції в частині продовження того періоду, на протязі якого рішення суду є невиконаним. Поняття «жертва» в контексті статті 34 Конвенції відноситься до особи, яка безпосередньо постраждала від дії або бездіяльності, яка складає предмет спору, при цьому наявність порушення Конвенції можливо і при відсутності заподіяної шкоди (справа Dalban с. Roumanie (GC), №28114/95, пар. 44, ECHR 1999 - VI).

Тобто, предмет спору щодо дій або бездіяльності суб`єкта не є обов`язковою умовою для порушення вимог Конвенції в частині невиконання рішення.

Додаткове визначення у рішеннях, висновках Конституційного Суду України порядку їх виконання не скасовує і не підміняє загальної обов`язковості їх виконання (абзаци 2, 3, 6 п. 4 мотивувальної частини Рішення КСУ від 14 грудня 2000 року № 15- рп/2000).

В той же час, зазначене не є спонуканням відповідача виконати рішення суду.

Судом першої інстанції в ухвалі щодо мене зроблено висновок, що заявлені мною позовні вимоги до Одеської обласної прокуратури щодо затримки у виконанні рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 у адміністративній справі №420/4649/20 та стягнення за результатом не виконання грошових коштів - повинні розглядатися в порядку ч. 5 ст. 122 КАС України.

Вважаю, що судом невірно застосовані вимоги Закону.

Вимоги ч. 5 ст. 122 КАС стосуються виплати заробітної плати за час роботи звільненої особи, а ні компенсації за час затримки виконання рішення.

Це зовсім різні вимоги Закону.

Зазначене знайшло підтвердження у практиці українських судів, Верховного Суду, Конституційного Суду та Європейського суду з прав людини.

У рішенні від 26.03.2018 у справі № 826/17892/17 за позовом особи до Генеральної прокуратури України щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначив, що між сторонами виникли відносини публічної служби, та судове рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді виконується відповідно до п. 2 та п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України негайно.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Лізанець проти України» від 31.05.2007 р.(заява № 6725/03) зазначив, що від особи, яка домоглася остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (рішення у справі «Метаксас проти Греції» № 8415/02, п. 19, від 27.05.2004 р.).У рішенні «Іммобільяре Саффі» проти Італії» (заява № 22774/93, п.п. 63,66) ЄСПЛ доходить висновку, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Право на звернення до суду, гарантоване статтею 6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні.

Розглянувши подані доповнення до заяви за вхід. № 28983/21 від 04.06.2021 р. суддя приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на наступне.

По перше:

Предметом розгляду є

стягнення грошових коштів у розмірі середнього заробітку за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у адміністративній справі № 420/4649/20 про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу міжнародного співробітництва прокуратури Одеської області, тобто за період з 22 грудня 2020 року по 18 лютого 2021 року включно, у сумі 67 240, 00 грн. (шістдесят сім тисяч двісті сорок гривень 00 копійок).

Пунктом 17 частини першої статті 4 КАС встановлено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Таким чином, діяльність прокурорів є публічною службою.

За такого правового регулювання, спірні правовідносини стосуються проходження позивачем публічної служби і на дані правовідносини розповсюджується строк звернення до суду, встановлений частиною 5 статті 122 КАС України.

Конституцією України у статті 55 гарантоване право фізичних та юридичних осіб на судовий захист, за змістом якого кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004, забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини).

В рішенні від 09.09.2010 р. № 19-рп/2010(справа № 1-40/2010) Конституційний Суд України вказує, що до таких механізмів належить структурована система судів і види судового провадження, встановлені державою. Судовий захист вважається найбільш дієвою гарантією відновлення порушених прав і свобод людини і громадянина.

Конституційний Суд України в рішенні від 14.12.2011 р. № 19-рп/2011 визначив, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному, а реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

При цьому в рішенні від 13.12.2011 р. № 17-рп/2011 (справа № 1-9/2011) Конституційний Суд України дійшов висновку, що право па звернення до суду як складова частина права на судовий захист гарантується статтею 55 Конституції України та пов`язується із переконанням самої особи про наявність порушень її прав, свобод або інтересів і бажанням звернутися до суду (абз. 2 п. 6.2. мотивувальної частини рішення).

Процесуальним законом, що визначає порядок розгляду спорів між фізичними особами, юридичними особами та суб`єктами владних повноважень, є Кодекс адміністративного судочинства, прийнятий в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист визначеними законом способами.

Право на судовий захист в адміністративному судочинстві реалізується шляхом пред`явлення адміністративного позову, а розгляд адміністративних справ відбувається у позовному провадженні з дотриманням процедури, передбаченої КАС України як процесуального закону, що визначає порядок здійснення судочинства в адміністративних судах.

Поняття «адміністративний позов» - звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів або на виконання повноважень у публічно-правових відносинах.

Право на адміністративний позов, є складним явищем, що синтезує в собі матеріально - правовий та процесуальний аспект та відповідно має два невід`ємні складові елементи: право на пред`явлення позову та право на його задоволення.

При цьому, перший є проявом процесуальної сторони адміністративного позову, а другий - його матеріально - правової сторони.

Частина перша статті 122 чинної редакції КАС України закріплює, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частина п`ята статті 122 КАС України передбачає, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Вказані положення процесуального закону за допомогою методів аналізу й синтезу дозволяють сформулювати визначення поняття «строк звернення з адміністративним позовом до суду» як строк, в межах якого особа, яка вважає що її права, свободи та інтереси порушено, може звернутись за їх захистом з адміністративним позовом до суду.

Зі змісту зазначених правових приписів вбачається, що загальний строк для звернення до суду з позовом у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби становить один місяць та починає обчислюватись з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З огляду на викладене суддя критично ставиться до доводів позивача щодо не правомірності застосування у її спорі приписів ч. 5 ст. 122 КАСУ.

По друге: позивачка вказує, що поважність причин пропуску звернення до суду обґрунтована віковими проблемами (є особою похилого віку - старіше 60 років) та тим, що за захворювання на СОVID-2019 довгий час перебувала на стаціонарному лікуванні на протязі квітня - травня 2021 року. До стаціонарного лікування призвів довготриваючий перед цим період захворювання від короновірусної інфекції, яку намагалася лікувати в домашніх умовах.

З цього приводу слід зазначити, що матеріали справи містять листки непрацездатності:

- серія АДН № 112859 виданий 05.04.2021 року (режим амбулаторний), причина непрацездатності: захворювання загальне 1; звільнення від роботи з 05.04.2021 року;

- серія АДН № 396071 виданий 30.04.2021 року (режим стаціонарний), причина непрацездатності: захворювання загальне 1; звільнення від роботи з 06.04.2021 року по 30.04.2021 року - продовжує хворіти;

- серія АДН № 112936 виданий 30.04.2021 року (режим амбулаторний), причина непрацездатності: захворювання загальне 1; звільнення від роботи з 01.05.2021 року по 17.05.2021 року - стати до роботи 18.05.2021 року;

- серія АДН № 112979 виданий 28.05.2021 року (режим амбулаторний), причина непрацездатності: захворювання загальне 1; звільнення від роботи з 28.05.2021 року по 09.06.2021 року - стати до роботи 10.06.2021 року.

З огляду на підтверджуючі медичні документи:

на стаціонарному лікуванні ОСОБА_1 перебувала з 06.04.2021 по 30.04.2021 року;

на амбулаторному лікуванні ОСОБА_1 перебувала з 01.05.2021 року по 17.05.2021 року, 18.05.2021 року стати до роботи;

на амбулаторному лікуванні ОСОБА_1 перебувала з 28.05.2021 року по 09.06.2021 року, 10.06.2021 року стати до роботи.

Отже, ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні перебувала не на протязі квітня - травня 2021року, як вона вказує у поданій заяві, а з 06.04.2021 по 30.04.2021, в іншій період з 01.05.2021 р. по 17.05.2021 р. та з 28.05.2021 р. по 09.06.2021 р. перебувала на амбулаторному лікуванні.

Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 хворіла з лютого матеріали справи не містять.

По третє: щодо доводів позивача про застосування карантинних обмежень для запобігання ускладненню хвороби (вікові обмеження, зокрема, щодо обов`язку перебування за місцем проживання), яких позивач дотримувалась, окрім часу праці.

На думку позивача вказане, звужує її процесуальні права, зокрема позбавляє можливості збирати докази по справі у повному обсязі, приймати участь у судових засіданнях, надавати докази суду тощо.

З цього приводу суддя вважає за необхідне зазначити:

в матеріалах справи наявні відповіді на заяви позивачки від 14.01.2021 року (обласної прокуратури), від 27.01.2021 року (ГУ ДКСУ в Одеській області) з приводу виконання рішення суду по справі № 420/4649/20 про поновлення на посаді ОСОБА_1 ;

постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 р. №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» визначено:

« 2. Залежно від епідемічної ситуації в регіоні або районі чи місті обласного значення (далі - окремі адміністративно-територіальні одиниці регіону) встановлюється "зелений", "жовтий", "помаранчевий" або "червоний" рівень епідемічної небезпеки поширення COVID-19 (далі - рівень епідемічної небезпеки).

3. Рівень епідемічної небезпеки встановлюється за результатом оцінки епідемічних показників та визначається рішенням Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, яке розміщується на офіційному інформаційному порталі Кабінету Міністрів України (за посиланням http://covid19.gov.ua).

4. "Жовтий", "помаранчевий" або "червоний" рівень епідемічної небезпеки встановлюється на території регіону, в якому наявне значне поширення COVID-19.

Рівень епідемічної небезпеки може змінюватися для всієї території регіону або території окремих адміністративно-територіальних одиниць регіону.

В регіоні, щодо якого відсутнє рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій про встановлення рівня епідемічної небезпеки, застосовуються протиепідемічні заходи, передбачені для "зеленого" рівня епідемічної небезпеки…

6. Державна комісія з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій раз на сім днів приймає рішення про встановлення на території регіону або окремих адміністративно-територіальних одиниць регіону рівня епідемічної небезпеки "жовтий", "помаранчевий" або "червоний".

Рішення про послаблення "червоного", "помаранчевого" та "жовтого" рівня епідемічної небезпеки не може бути переглянуто раніше ніж через 14 днів з дня встановлення такого рівня епідемічної небезпеки».

Протоколом №35 позачергового засідання Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 9 жовтня 2020 року визначено:

« 2. Встановити з 00 годин 00 хвилин 12 жовтня 2020 р. «помаранчевий» рівень епідемічної небезпеки поширення СОVID-19 у, зокрема, Одеській області - у містах Одесі, Біляївці, Ізмаїлі, Чорноморську, Теплодарі та у Березівському, Овідіопольському, Подільскому, Татарбунарському районах».

Протоколом №37 позачергового засідання Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 15 жовтня 2020 року визначено:

« 2. Встановити з 00 годин 00 хвилин 19 жовтня 2020 р. «помаранчевий» рівень епідемічної небезпеки поширення СОVID-19 у, зокрема, Одеській області ?- у мм. Одесі, Балті, Білгороді-Дністровському, Ізмаїлі, Чорноморську, Подільську, Теплодарі, Южному і в Ананьївському, Арцизькому, Балтському, Березівському, Білгород-Дністровському, Біляївському, Белградському, Великомихайлівському, Захарівському, Іванівському, Ізмаїльському, Кілійському, Кодимському, Лиманському, Любашівському, Миколаївському, Овідіопольському, Окнянському, Подільському, Ренійському, Роздільнянському, Савранському, Саратському, Тарутинському, Ширяївському районах».

Протоколом №39 позачергового засідання Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 23 жовтня 2020 року визначено:

« 2. Встановити з 00 годин 00 хвилин 26 жовтня 2020 р. «помаранчевий» рівень епідемічної небезпеки поширення СОVID-19 у, зокрема, Одеській області ?- у мм. Одесі, Балті, Білгород-Дністровському, Чорноморську, Подільську, Южному та в Ананьївському, Арцизькому, Білгород-Дністровському, Біляївському, Белградському, Великомихайлівському, Захарівському, Ізмаїльському, Кілійському, Кодимському, Лиманському, Любашівському, Миколаївському, Окнянському, Ренійському, Роздільнянському, Саратському, Тарутинському, Ширяївському районах».

Протоколом №40 позачергового засідання Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 30 жовтня 2020 року визначено:

« 2. Встановити з 00 годин 00 хвилин 02 листопада 2020 р. «помаранчевий» рівень епідемічної небезпеки поширення СОVID-19 у, зокрема, в Одеській області ?- у мм. Одесі, Балті, Білгороді-Дністровському, Чорноморську, Подільську, Южному та в Ананьївському, Арцизькому, Білгород-Дністровському, Біляївському, Белградському, Великомихайлівському, Захарівському, Ізмаїльському, Кілійському, Кодимському, Любашівському, Миколаївському, Окнянському, Ренійському, Роздільнянському, Тарутинському, Ширяївському районах».

Протоколом №41 позачергового засідання Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 06 листопада 2020 року визначено, що на решті території, на якій не встановлено «червоний» рівень епідемічної небезпеки поширення СОVID-19:

« 2. Відповідно до пункту 16 постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 р. № 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2" на решті адміністративно-територіальних одиницях України визначити з 00 години 00 хвилин 9 листопада 2020 р. "помаранчевий" рівень епідемічної небезпеки поширення СОVID-19».

09.03.2020 року Кабінетом Міністрів України прийнята постанова №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», якою продовжено дію карантину та запроваджено перелік обмежувальних протиепідемічних заходів на території України на період дії карантину.

Частиною 1 протоколу позачергового засідання Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій № 11 від 20.03.2021 року, за результатами доповіді заступника Міністра охорони здоров`я, головного державного санітарного лікаря України Ляшка В.К. та з урахуванням обговорення, Державна комісія вирішила:

відповідно до пункту 34 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. №1236, встановити з 00 год. 00 хв. 23 березня 2021 р. "червоний" рівень епідемічної небезпеки поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 на території м. Києва та Одеської області;

застосувати на території м. Києва та Одеської області обмежувальні протиепідемічні заходи, передбачені для "червоного" рівня епідемічної небезпеки.

Частиною 1 протоколу позачергового засідання Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій № 22 від 24.04.2021 року, за результатами доповіді заступника Міністра охорони здоров`я, головного державного санітарного лікаря України Ляшка В.К. та з урахуванням обговорення, Державна комісія вирішила:

скасувати з 00 год. 00 хв. 25 квітня 2021 р. "червоний" рівень епідемічної небезпеки поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, в Одеській області;

відповідно до статті 64 Конституції України, навіть в умовах воєнного та надзвичайного стану не може обмежуватися право особи на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Тобто, за будь-яких умов, суди, зокрема адміністративні, повинні здійснювати судовий контроль за рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, посадових і службових осіб, що є частиною системи національної безпеки України.

Викладене свідчить про наявність у суду обов`язку здійснювати правосуддя навіть в умовах запровадженого карантині, використовуючи систему «Електронний суд» та онлайн сервіс відеозв`язку «Easycon».

На виконання Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", відповідно до пункту 10 частини першої статті 152, частини п`ятої статті 153 Закону України "Про судоустрій і статус судів", наказом ДСА України №196 від 23.04.2020 року затверджено "Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду".

З огляду на викладене правове обґрунтування, суд під час введених карантинних заходів роботу (прийняття адміністративних позовів, всіма засобами (електронної пошти, Укрпошти, нарочно у скриню суду) не припиняв.

Щодо доводів про позбавлення позивачки можливості збирати докази по справі:

По перше: згідно додатку до адміністративного позову позивачем додано

- копія рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у адміністративній справі № 420/4649/20;

- копія постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 02.06.2021 у адміністративній справі № 420/4649/20;.

- копія наказу керівника Одеської обласної прокуратури від 19.02.2021 № 294к;

- копія листа Одеської обласної прокуратури від 11.01.2021 за вих. № 07-4372-20 на 1 арк.;

- копія листа Міністерства юстиції України від 16.04.2021 № 64402633/20.1/3;

- копія наказу прокурора Одеської області від 29.04.2020 № 768к;

- копія заяви про добровільне виконання рішення суду від 28.12.2020 на 2 арк.;

- копія довідки прокуратури Одеської області від 19.05.2020 про заробітну плату на 1 арк.;

- копія виконавчого листа від 21.12.2020 у справі № 420/4649/20 на 2 арк.;

- копія листа ГУ Державної казначейської служби України від 25.03.2021 № 16-13-0/237г;

- копія листа Одеської обласної прокуратури від 12.03.2021 № 21-23вих-21;

- копія довідки Одеської обласної прокуратури від 18.01.2021 № 21-15вих.-21 ;

- копія листа Одеської обласної прокуратури від 01.07.2021 № 21-264вих-21.

Докази, які додані позивачкою, були сформовані до 23 березня 2021 р. до встановлення "червоного" рівня епідемічної небезпеки поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 на території м. Києва та Одеської області.

Також слід зазначити, що 06 серпня 2020 року набрав чинності наказ Генерального прокурора № 363 «Про організацію роботи органів прокуратури з особистого прийому, розгляду звернень та запитів та забезпечення доступу до публічної інформації», яким затверджено Інструкцію про порядок розгляду звернень і запитів та особистого прийому громадян в органах прокуратури України.

З метою виконання положень статті 5 Закону України «Про звернення громадян» Інструкцією передбачено право громадян надсилати письмові звернення з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).

Отже, встановлена можливість звернення та розгляду звернень засобами електронного зв`язку державними органами та установами.

З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне зазначити:

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

З огляду на вказане, суддя приходить до висновку, що позивачем не усунені недоліки (на які вказано, в ухвалі від 19.07.2021 р. та заяві від 27.07.2021 р.) щодо наведення поважних причин пропуску строку звернення до суду у встановленому законом порядку.

Крім того, суддя звертає увагу представника позивача на презумпцію знання законодавства (лат. Ignorantia juris non excusat - незнання закону не вибачається) - кожен вважається таким, що знає закони.

Правова основа презумпції знання законодавства - обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Цей обов`язок закріплений в частині 1 статті 68 Конституції України. Обов`язок додержання законів передбачає і обов`язок їх знання. Тому закони повинен знати кожний. З цього положення і випливає загальновідома формула: незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, яка і міститься в частині 2 статті 68 Конституції України.

Отже, юридична необізнаність і невірне трактування норм права, відсутність чіткого законодавчого врегулювання певних питань не є поважною причиною для пропуску строку на звернення до суду.

Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Зміст принципу правової визначеності розкрито у Рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010, так Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто, обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

На підставі аналізу сформульованих цим судом позицій правова визначеність та принцип верховенства права є взаємопов`язаними, оскільки правова визначеність спрямована на чіткість та передбачуваність правового статусу особи, дій органів державної влади, їх посадових та службових осіб, недопущення безпідставного порушення чи обмеження прав і свобод людини і громадянина.

Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Отже, не заперечуючи наявності дискреційних повноважень у національних судів щодо вирішення питання про поновлення строку на звернення до суду, ЄСПЛ підкреслює, що останні повинні визначити, чи виправдовують підстави для подібного продовження строків втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує межі розсуду суду ні в тривалості, ні в підставах для визначеності подовжених строків (справа «Безруков проти Росії», п. 34).

Зі змісту положень КАС України вбачається, що у ньому не визначено граничні межі, у яких адміністративні суди можуть приймати рішення про поновлення строку звернення до суду. Не містить КАС України й конкретних підстав та критеріїв, за якими можливо оцінити поважність причин пропуску відповідного строку.

З цього приводу у ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої відступлення від принципу правової визначеності через відновлення строку звернення до суду виправдано лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справа «Салов проти України»), зокрема, з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи (справа «Сутяжник проти Росії», п. 38).

При оцінюванні поважності причин пропуску строку звернення до суду та прийнятті рішень про його поновлення ЄСПЛ, як правило, враховує:

1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки;

2) поведінку заявника;

3) поведінку державних органів;

4) перевантаження судової системи;

5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (справи «Бочан проти України», «Смірнова проти України», «Федіна проти України», «Матіка проти Румунії» та інші).

Водночас, навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Загалом, згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи «Волчлі проти Франції», «ТОВ «Фріда» проти України»).

Отже, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду, ЄСПЛ виходить із наступного:

1) поновлення пропущеного строку звернення до суду є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим;

2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин;

3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі;

4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку;

5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

З урахуванням викладеного, суд не приймає визначені позивачем підстави, у заяві як поважні причини пропуску строку звернення до суду.

Приписами ч. 2 ст. 123 КАС України встановлено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

При цьому, що статтею 129 Конституції України, як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Аналогічна норма міститься й у статті 2 КАС України.

Частиною 4 статті 169 КАСУ визначено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо: позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Таким чином, враховуючи те, що вимоги ухвали суду від 28.04.2021 р. та 18.05.2021 року залишились не виконаними, недоліки позовної заяви у встановлений строк не усунуті, наявні підстави для повернення позовної заяви позивачу.

Керуючись 2-9, 44, 45, 160, ч. 4 ст. 169, 248, 256, 295, 297 КАС України, суддя,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 за вхід. № 40483/21 в порядку ч. 1 ст. 123 КАС України про поновлення процесуального строку - відмовити.

Позовну ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про стягнення грошових коштів у розмірі середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду - повернути позивачу.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили відповідно до вимог ст. 256 КАС України та може бути оскаржена у порядку та строки визначені статтею 295, 297 КАС України.

Пунктом 15.15 розділу VII «Перехідні положення» КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий суддя Потоцька Н.В.