Справа № 160/12890/21
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2021-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

03 серпня 2021 р. Справа № 160/12890/21

Дніпропетровській окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Юхно І.В., перевіривши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до відповідача 1 адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської Ради, до відповідача 2 ОСОБА_2 , до відповідача 3 Комунального підприємства "Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації" Дніпровської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

29.07.2021 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача 1 адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської Ради, до відповідача 2 ОСОБА_2 , до відповідача 3 Комунального підприємства "Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації" Дніпровської міської ради, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати Рішення Виконавчого комітету Бабушкінської районної ради міста Дніпропетровська №1019 від 21 жовтня 2005 про надання правомочності перевлаштуванню та об`єднанню кв. НОМЕР_2 та НОМЕР_3 в одну квартиру АДРЕСА_3 громадянину ОСОБА_2 - РНКОПП НОМЕР_1 - Відповідачу -2 та визнання нечинним після державної реєстрації Договору купівлі-продажу від 27.05.1996 квартири АДРЕСА_3 та Договору купівлі-продажу від 17 листопаду 2003 квартири АДРЕСА_4 ;

- визнати недійсною державну реєстрацію права власності від 21 жовтня 2005 - Свідоцтво на право власності на нерухоме майно, видане - 05.06.2006 Виконавчим комітетом Бабушкінської районної Ради міста Дніпропетровська на узаконення перевлаштування та об`єднання квартир НОМЕР_2 та НОМЕР_3 в одну квартиру АДРЕСА_1 на користь Відповідача 2 - державної реєстрації, відповідно якого квартира НОМЕР_2 та квартири АДРЕСА_4 , вважати окремими об`єктами нерухомого майна, і зобов`язати Відповідача - 2 відновити первісний стан житла, а Відповідачу - 3 внести відповідні зміни до єдиного Реєстру нерухомого майна України;

- визнати дійсним Договір купівлі-продажу від 27 травня 1996 квартири АДРЕСА_3 , зареєстрований приватним нотаріусом Олейник С.В. - №1246.

Предметом позову, зокрема, є встановлення права власності стосовно 1/2 нерухомості, а саме квартири АДРЕСА_3 . Позивач вказує, що вказана нерухомість є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . У зв`язку з чим, позивач вважає, що розпоряджатися майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя одноособово, відповідача 2 не мав права та порушив її майнові права.

Відповідно до положень ст.170 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Позовною вимогою, зокрема, є визнання протиправним та скасування Рішення Виконавчого комітету Бабушкінської районної ради міста Дніпропетровська №1019 від 21 жовтня 2005 про надання правомочності перевлаштуванню та об`єднанню кв. НОМЕР_2 та НОМЕР_3 в одну квартиру АДРЕСА_3 громадянину ОСОБА_2 - РНКОПП НОМЕР_1 - Відповідачу -2.

При цьому, Рішенням Виконавчим комітетом Бабушкінської районної Ради міста Дніпропетровська №1019 від 21.10.2005 "Про надання правомочності переплануванню та об`єднанню кв. НОМЕР_2 та кв. НОМЕР_3 в одну квартиру АДРЕСА_3 гр. ОСОБА_2 " вирішено:

- надати правомочності переплануванню та об`єднанню квартир НОМЕР_2 та АДРЕСА_4 в одну квартиру з єдиним номером НОМЕР_2 та вважати її чотирикімнатною, житловою площею - 69,1 м2, загальною - 112,5 м2 у тому числі коридор поз. IIі-2,1 м2. Акт приймання затверджено;

- комунальному підприємству "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" оформити право приватної власності з видачею гр. ОСОБА_2 свідоцтва про право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 , згідно з першим пунктом даного рішення;

- з моменту видачі свідоцтва про право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 попередні правові документи на квартиру, а саме, договори купівлі-продажу від 27.05.1996р. (кв. НОМЕР_2) та від 17.11.2003 р. (кв. НОМЕР_3 ), вважати такими, що втратили чинність:

- зобов`язати гр. ОСОБА_2 звернутися в Комунальне підприємство ДМБТІ для оформлення та реєстрації правових документів на квартиру АДРЕСА_3 зареєструвати внесені зміни в облікові дані технічного паспорту в КП ДМБТІ згідно з цим рішенням, після чого один примірник технічного паспорту на квартиру - передати до Комунального житлово-експлуатаційного підприємства, яке обслуговує будинок.

Крім того, позивач, зокрема, просить визнати недійсною державну реєстрацію права власності від 21 жовтня 2005 - Свідоцтво на право власності на нерухоме майно, видане - 05.06.2006 Виконавчим комітетом Бабушкінської районної Ради міста Дніпропетровська на узаконення перевлаштування та об`єднання квартир НОМЕР_2 та НОМЕР_3 в одну квартиру АДРЕСА_1 .

На думку позивача, такі рішення є протиправним позбавленням права власності на належне їй нерухоме майно, у зв`язку з чим звернулась до суду.

Крім того, позивач просить визнати дійсним Договір купівлі-продажу від 27 травня 1996 квартири АДРЕСА_3 , зареєстрований приватним нотаріусом Олейник С.В. - №1246.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

При цьому, за положеннями частини третьою вказаної статті адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Тоді, як в даному випадку позивачем визначено в якості відповідача не тільки суб`єкт владних повноважень, а і фізичну особу.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, для вирішення цього спору щодо правомірності оскаржених дій/бездіяльності/рішень відповідачів, слід встановлювати обставини, які виникли поза межами даного спору та відповідних публічно-правових відносин, що не відноситься до компетенції адміністративного суду.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Загальні положення про право власності установлені Главою 23 Цивільного кодексу України.

Водночас, згідно з частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України від 18.03.2004 року №1618-IV суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Також слід врахувати, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За змістом ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно із ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, зазначивши у п.п. 22-24 рішення наступне:

"Суд знову зазначає, що стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6 (див. рішення у справі "Брула Гомез де ла Торе проти Іспанії" від 19 грудня 1997 року, п. 37).

Відповідно до прецедентної практики Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" (див. рішення у справі "Занд проти Австрії", заява №7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства (див. рішення у справі "Коем та інші проти Бельгії", №№ 32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96 та 33210/96, п. 98, ECHR 2000-VII).

Як було раніше визначено, фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії", що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)"."

Зазначена правова позиція Європейського суду з прав людини дає можливість виділити дві умови відповідності критерію "суд, встановлений законом": організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції). З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін щодо доведення, як в даному випадку, своїх позицій з питань правомірності набуття права власності, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Аналізуючи викладені правові норми у сукупності із установленими обставинами справи, суд приходить до висновку, що спори, що виникають у зв`язку із реєстрацією майна та майнових прав, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, має розглядатись в порядку цивільного або господарського судочинства (в залежності від порядку цивільного або господарського судочинства, так як такі спори за своїм характером є приватноправовими).

Аналогічна позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 04.04.2018р. у справі №817/1048/16, від 14.03.2018р. у справі №396/2550/17, від 11.04.2018р. у справі №554/14813/15-ц, від 15.05.2018р. у справі №686/22036/15-ц.

Позивач помилково вважає цей спір публічно-правовим, натомість він за своєю суттю є приватноправовим спором.

Враховуючи викладені правові норми та висновки Великої Палати Верховного Суду у сукупності з обставинами даної справи, суд приходить до висновку, що даний спір має розглядатись в порядку цивільного судочинства.

Оскільки спір не є публічно-правовим, то це виключає можливість його розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Також суд, вважає за необхідне додатково звернути увагу позивача на те, що твердження останньої про можливість об`єднання позовних вимог та належність спору до розгляду саме в адміністративному суді, через належність одного з відповідачів до суб`єкта владних повноважень є помилкове. Навіть якщо частина вимог підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, то відповідно до ч.6 ст.21 КАС України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження у адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене вбачаються підстави для відмови у відкритті провадження у даній справі.

Керуючись статтями 4, 5, 19, 170, 242, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до відповідача 1 адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської Ради, до відповідача 2 ОСОБА_2 , до відповідача 3 Комунального підприємства "Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації" Дніпровської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження надіслати позивачам разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Роз`яснити позивачу, що відповідно до частини п`ятої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Юхно