Справа № 540/2848/21
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2021-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2021 р.м. ХерсонСправа № 540/2848/21
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтовича І.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом керівника Каховської окружної прокуратури Херсонської області до Великолепетиської селищної ради Херсонської області, третя особа - Комунальний заклад "Великолепетиський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів" Великолепетиської селищної ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Великолепетиської селищної ради Херсонської області, що виразилась у невжитті заходів щодо оформлення та державної реєстрації права постійного користування земельною ділянкою під будівлями та спорудами комунального закладу "Великолепетиський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів" Великолепетиської селищної ради, розташованого за адресою: вул.Шкільна, буд. 2, смт. Велика Лепетиха Херсонської області, орієнтовною площею 1,6 га.;

- зобов`язати Великолепетиську селищну раду Херсонської області вжити заходи щодо оформлення та державної реєстрації права постійного користування земельною ділянкою під будівлями та спорудами комунального закладу "Великолепетиський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів" Великолепетиської селищної ради, розташованого за адресою: вул.Шкільна, буд. 2, смт. Велика Лепетиха Херсонської області, орієнтовною площею 1,6 га.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що Каховською окружною прокуратурою Херсонської області в ході вивчення стану додержання вимог земельного законодавства в діяльності Великолепетиської селищної ради, в частині оформлення права на земельну ділянку закладу освіти, розташованого на території цього органу місцевого самоврядування, встановлено відсутність реєстрації права постійного користування на земельну ділянку, на якій знаходиться будівля комунального закладу «Великолепетиський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів» Великолепетиської селищної ради» (далі КЗ «Великолепетиський ЗЗСО І-ІІІ ступенів»), який розташований за адресою: вул. Шкільна, буд.2, с.м.т. Велика Лепетиха Херсонської області та перебуває у комунальній власності територіальної громади с.м.т. Велика Лепетиха в особі Великолепетиської селищної ради. Також зазначено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15.04.2021 за №252753212 зареєстровано право комунальної власності на будівлю загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 загальною площею 5603,3 кв.м., що знаходиться в с.м.т. Велика Лепетиха Херсонської області, вул. Шкільна, буд. 2. Також, відповідно до Інформації з ДРРП від 15.04.2021 за №252753212 відомості про реєстрацію іншого речового права за вказаною адресою відсутні. Згідно п.п.1.1, 1.2 Статуту (у новій редакції) КЗ «Великолепетиський ЗЗСО І-ІІІ ступенів», затвердженого рішенням четвертої сесії селищної ради VІІІ скликання від 22.01.2021 №94, комунальний заклад «Великолепетиський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів» Великолепетиської селищної ради» створений згідно з чинним законодавством на підставі рішення 39 сесії Великолепетиської селищної ради VІІ скликання від 25.06.2019 №641 «Про прийняття прав засновника Великолепетиської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 та затвердження її Статуту в новій редакції». Заклад є правонаступником Великолепетиської ЗОШ І-ІІІ ступенів №2. Звертає увагу на те, що відповідно до п.1.7 Статуту КЗ «Великолепетиський ЗЗСО І-ІІІ ступенів» (у новій редакції), затвердженого рішенням четвертої сесії селищної ради VІІІ скликання від 22.01.2021 №94 засновником останнього є Великолепетиська селищна рада. Пунктом 6.3 Статуту визначено, що джерелами фінансування КЗ «Великолепетиський ЗЗСО І-ІІІ ступенів» є: кошти державного та місцевого бюджетів у розмірі, передбаченому нормативами фінансування загальної середньої освіти для забезпечення вивчення предметів в обсязі Державних стандартів освіти; благодійні внески юридичних і фізичних осіб; інші джерела, не заборонені чинним законодавством. Відповідно до ч.1 ст. 61 Закону України «Про повну загальну середню освіту», правові засади володіння, користування і розпорядження майном закладів загальної середньої освіти визначаються Законом України «Про освіту», цим Законом та іншими актами законодавства. Частиною 1 статті 80 Закону України «Про освіту» встановлено, що матеріально технічна база закладів освіти та установ, організацій підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством. За приписами.2 ст. 80 Закону України «Про освіту» визначено, що умови та форми набуття закладами освіти прав на землю визначаються Земельним кодексом України. В той же час, правовстановлюючі документи на земельну ділянку площею 1,60 га за адресою: вул. Шкільна, буд. 2, смт. Велика Лепетиха Херсонської області, на якій розташовано КЗ «Великолепетиський ЗЗСО І-ІІІ ступенів», не оформлені. Відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій знаходиться заклад освіти через бездіяльність Великолепетиської селищної ради, яка виразилася у невжитті заходів до виконання вимог Земельного кодексу України упродовж 2019-2021 років, створює передумови до зловживань щодо розпорядження цією земельною ділянкою, ризики для нормального функціонування шкільного закладу, що може призвести до негативних наслідків, а саме: нецільового використання земельної ділянки або її вибуття з користування закладу та порушення прав дітей на освіту. Прокурор звертається з цим позовом у зв`язку з тим, що у даному випадку відсутній державний орган, який уповноважений здійснювати представництво інтересів держави у спірних правовідносинах, а необхідність захисту інтересів держави у сфері охорони дитинства зумовлена тим, що внаслідок допущеної відповідачем бездіяльності не оформлено правовстановлюючі документи та не проведено державну реєстрацію права власності та права користування земельної ділянкою.

Ухвалою суду від 24.06.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначене судове засідання на 16.07.2021 о 10:00 год.

16.07.2021, розгляд справи відкладено на 30.07.2021 о 09:30 год. у зв`язку із неявкою в судове засідання представника відповідача та третьої особи.

30.07.2021, представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження без його участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

30.07.2021, представник відповідача та третьої особи до суду не з`явилися, заяв про розгляд справи без їх участі, до суду не подавали. Про дату та час судового засідання повідомлені в електронній формі 28.06.2021 та 21.07.2021.

Відповідно до ухвали суду від 30.07.2021, подальший розгляд справи №540/2848/21 здійснюється у порядку письмового провадження в межах строків, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України.

Ухвалу суду про відкриття провадження та відкладення розгляду справи було направлено відповідачу та третій особі 28.06.2021 та 21.07.2021, однак у встановлений суддею строк відповідач відзиву на позовну заяву не надав. Від представника третьої особи пояснень щодо позову не надходило.

Частиною 5 статті 162 КАС України визначено, що відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.6 ст.162 КАС України).

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Великолепетиської селищної ради від 25.06.2019 р. № 641 внесено зміни та доповнення до Статуту Великолепетиської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 Великолепетиської селищної ради Великолепетиського району Херсонської області.

Згідно п. 1.1. Статуту, Комунальний заклад «Великолепетиський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів» Великолепетиської селищної ради створений згідно з чинним законодавством України на підставі рішення 39 сесії Великолепетиської селищної ради VІІ скликання від 25.06.2019 р. №641 «Про прийняття прав засновника Великолепетиської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 та затвердження її Статуту у новій редакції».

Заклад є правонаступником Великолепетиської ЗОШ І-ІІІ ступенів №2. (п.1.2. Статуту).

Відповідно до п.1.7 зазначеного Статуту, засновником закладу є Великолепетиська селищна рада.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Комунальний заклад «Великолепетиський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів» Великолепетиської селищної ради є комунальним закладом, вид діяльності загальна середня освіта (основний).

Пунктом 3 рішення Великолепетиської селищної ради від 30.03.2018 р. № 466 надано дозвіл Великолепетиській селищній раді на виготовлення технічної документації щодо інвентаризації земельної ділянки орієнтовною площею 1,60 га, для розміщення комплексу будівель із земель житлової та громадської забудови Великолепетиської селищної ради, яка знаходиться за адресою: вул.Шкільна (Крупської), буд.2, смт.Велика Лепетиха Великолепетиського району Херсонської області.

Відповідно до відповіді директора КЗ «Великолепетиський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів» Великолепетиської селищної ради від 29.03.2021 р. за №01-08/25 Каховську окружну прокуратуру повідомлено про те, що відсутні правовстановлюючі документи на будівлю КЗ «Великолепетиський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів» на земельну ділянку, площа якої перебуває у користуванні. Також зазначено, що адміністрація КЗ «Великолепетиський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів» зверталася у 2020 2021 роках до Великолепетиської селищної ради із клопотаннями щодо виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка перебуває у користуванні закладу та виділення коштів на виготовлення відповідних документів. Звернення були в усній формі.

Зі змісту листа Великолепетиської селищної ради від 06.04.2021 р. № 02-39/432 слідує, що на даний час поступово здійснюється процес державної реєстрації об`єктів нерухомого майна (виготовлення технічних паспортів, очікування листів від регіонального Фонду державного майна України).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.04.2021 р. № 252753212 відсутні відомості про реєстрацію речового права на земельну ділянку, на якій розташований будинок КЗ «Великолепетиський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів» по вул.Шкільна (Крупської), буд.2, смт. Велика Лепетиха Великолепетиського району Херсонської області.

Враховуючи невжиття заходів щодо оформлення права власності та права постійного користування земельною ділянкою загальною площею 1,60 га, на якій розташований КЗ «Великолепетиський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів», керівник Каховської окружної прокуратури Херсонської області звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних приписів законодавства.

Відповідно до ч.3 ст.53 КАС України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Спеціальним законом, яким визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді є Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 р. № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII).

Частиною 3 статті 23 Закону № 1697-VII передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 р. № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Ці міркування Конституційний Суд України зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак, висловлене Судом розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст.23 Закону № 1697-VII.

Відтак, суд вважає, що "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 р. у справі № 806/1000/17, від 19.09.2019 р. у справі № 815/724/15, від 17.10.2019 р. у справі № 569/4123/16-а.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France), заява № 61517/00, пункт 27).

Суд звертав також увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Зокрема, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку думку: сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави.

Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 р. № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п.4 ч.2 ст.129 Конституції України).

Так, згідно ч.3 ст.23 Закону № 1697-VII прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ч.4 ст.53 КАС України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.

Системне тлумачення вказаних приписів дозволяє дійти висновку, що ст.53 КАС України вимагає вказувати в адміністративному позові, скарзі чи іншому процесуальному документі докази на підтвердження підстав заявлених позовних вимог із зазначенням, у чому саме полягає порушення інтересів держави, та обставини, що зумовили необхідність їх захисту прокурором.

Разом з тим, незгода суду з наведеним в адміністративному позові на виконання ч.4 ст.53 КАС України обґрунтуванням прокурора щодо визначеної ним підстави представництва, як і неподання прокурором доказів відсутності органів влади, які мають повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, не є підставою для залишення позову без розгляду.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 р. у справі № 587/430/16-ц.

У справі, що розглядається, прокурор в адміністративному позові зазначив, що необхідність захисту інтересів держави у сфері охорони дитинства зумовлена тим, що внаслідок допущеної відповідачем бездіяльності не оформлено право власності та право постійного користування земельної ділянкою.

На думку суду, таке обґрунтування є сумісним з розумінням "інтересів держави" у зв`язку з наступним.

Так, у Преамбулі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 р.), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789-XII, зазначено, що дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Статтею 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Крім того, відповідно до статті 28 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право дитини на освіту, і з метою поступового досягнення здійснення цього права на підставі рівних можливостей вони, зокрема: сприяють розвиткові різних форм середньої освіти, як загальної, так і професійної, забезпечують її доступність для всіх дітей.

Згідно ст.1 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 р. № 2402-III забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Приписами ч.2 ст.4 Закону України "Про освіту" від 05.09.2017 р. № 2145-VІІІ визначено, що право на безоплатну освіту забезпечується: для здобувачів дошкільної та повної загальної середньої освіти - за рахунок розвитку мережі закладів освіти всіх форм власності та їх фінансового забезпечення у порядку, встановленому законодавством, і в обсязі, достатньому для забезпечення права на освіту всіх громадян України, іноземних громадян та осіб без громадянства, які постійно або тимчасово проживають на території України.

Відтак, обов`язок органів державної влади та місцевого самоврядування полягає у створенні, у межах визначених законом повноважень, умов для отримання дитиною освіти, забезпечення її доступності шляхом, зокрема, належного функціонування розгалуженої мережі навчальних закладів.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 р. у справі № 359/6814/17, від 18.10.2018 р. у справі № 822/3692/17, від 26.02.2019 р. у справі № 442/8337/17.

З огляду на вищезазначене, суд вважає, що у даній справі подання керівником Каховської окружної прокуратури Херсонської області позовної заяви мало на меті захист "інтересів держави".

Стосовно наявності підстав, визначених ч.3 ст.23 Закону № 1697-VII для представництва інтересів держави у суді, суд зазначає наступне.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 р. № 280/97-ВР до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, відповідно до ч.1 ст.12 ЗК України належить, зокрема: організація землеустрою; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

У позовній заяві прокурор стверджує, що Великолепетиська селищна рада не виконала покладені на неї повноваження з оформлення права власності та права постійного користування на земельну ділянку, на якій розташований КЗ «Великолепетиський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів», площею 1,60 га, що зумовлює передумови для зловживань щодо розпорядження майном, формує ризики для нормального функціонування цього закладу, що може призвести до негативних наслідків та порушення прав дітей на освіту. При цьому, як зазначив прокурор, орган, на який покладаються повноваження щодо забезпечення виконання органом місцевого самоврядування своїх зобов`язань у спірних правовідносинах, відсутній.

З цього приводу суд зазначає, що особливістю органів місцевого самоврядування як суб`єктів владних повноважень є те, що кожен з таких суб`єктів, з урахуванням положень Конституції України, є самостійним, автономним та не знаходиться у підпорядкуванні жодного органу.

Таким чином, позови прокурора до органу місцевого самоврядування за загальним правилом подаються з такої підстави, як відсутність суб`єкта, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. У такій категорії справ орган прокуратури повинен лише довести, що оскаржуваним рішенням, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень завдано шкоду інтересам держави.

При цьому інтереси держави, у тому числі охоплюють інтереси мешканців територіальної громади, зокрема, у таких сферах, як охорона здоров`я, благоустрій населених пунктів, оскільки відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Суд вважає, що такий підхід відповідає положенням ст.ст.5, 7 Конституції України, згідно з якими носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ; народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування; в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 17.10.2019 р. у справі № 569/4123/16-а.

За приписами ст.2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

З огляду на те, що прокурором у позовній заяві вказано, які саме інтереси держави порушено протиправною бездіяльністю органу місцевого самоврядування, та враховуючи, що відсутній орган, до компетенції якого належить здійснення нагляду за діяльністю органів місцевого самоврядування, суд вважає, що прокурором обґрунтовано підстави для захисту інтересів держави у суді в межах даного спору.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суду у постановах від 05.11.2019 р. у справі № 804/4585/18, від 05.03.2020 р. у справі № 520/6826/19, від 11.08.2020 р. у справі № 810/2903/18, від 01.06.2021 р. у справі № 0440/6514/18.

При вирішенні даного спору по суті, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.ч.1, 5 ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах, серед іншого, належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, заклади освіти, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Приписами ч.2 ст.24 Закону України "Про освіту" передбачено, що управління закладом освіти в межах повноважень, визначених законами та установчими документами цього закладу, здійснюють: засновник (засновники); керівник закладу освіти; колегіальний орган управління закладу освіти; колегіальний орган громадського самоврядування; інші органи, передбачені спеціальними законами та/або установчими документами закладу освіти.

Засновник закладу освіти або уповноважена ним особа, зокрема: затверджує кошторис та приймає фінансовий звіт закладу освіти у випадках та порядку, визначених законодавством; здійснює контроль за фінансово-господарською діяльністю закладу освіти. Засновник закладу освіти зобов`язаний забезпечити утримання та розвиток матеріально-технічної бази заснованого ним закладу освіти на рівні, достатньому для виконання вимог стандартів освіти та ліцензійних умов (ч.ч.2, 6 ст.25 Закону України "Про освіту").

Частинами 2, 5 статті 78 Закону України "Про освіту" визначено, що фінансування закладів, установ і організацій системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, а також інших джерел, не заборонених законодавством, субвенцій. Фінансування дошкільної та позашкільної освіти здійснюється за рахунок коштів державного та/або місцевих бюджетів, а також за рахунок інших джерел, не заборонених законодавством. Держава може сприяти розвитку дошкільної та позашкільної освіти шляхом надання відповідних освітніх субвенцій.

До майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти відповідно до п.1 ч.1 ст.80 Закону України "Про освіту" належать нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо.

Матеріально-технічна база закладу дошкільної освіти згідно ч.1 ст.38 Закону України "Про дошкільну освіту" включає будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, інвентар, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інше. Майно закладу дошкільної освіти належить йому на правах, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 2 статті 80 Закону України "Про освіту" визначено, що порядок, умови та форми набуття закладами освіти прав на землю визначаються Земельним кодексом України.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Положеннями ч.1 ст.92 ЗК України встановлено, що право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Згідно п."а" ч.2 ст.92 ЗК України права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки на підставі ч.1 ст.125 ЗК України виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 р. № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV) є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.3 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав є обов`язковою.

Частиною 1 статті 5 Закону № 1952-IV встановлено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Отже, речові права на нерухоме майно підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Статтею 12 ЗК України визначено повноваження сільських, селищних, міських рад, до яких належить розпоряджання землями територіальних громад.

Частиною 1 статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб згідно з ч.1 ст.122 ЗК України.

За змістом п.34 ч.1 ст.26 Закону № 280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: регулювання земельних відносин.

Управління закладами освіти, які належать територіальним громадам відповідно до пп.1 п."а" ч.1 ст.32 Закону № 280/97-ВР належить до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

З аналізу викладених норм вбачається, що управління об`єктами освіти, в тому числі прийняття рішень щодо оформлення речових прав на об`єкти комунальної власності, є обов`язком органу місцевого самоврядування.

Як вже встановлено судом, рішенням Великолепетиської селищної ради від 25.06.2019 р. № 641 внесено зміни та доповнення до Статуту Великолепетиської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 Великолепетиської селищної ради Великолепетиського району Херсонської області.

Згідно п. 1.1. Статуту, Комунальний заклад «Великолепетиський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів» Великолепетиської селищної ради створений згідно з чинним законодавством України на підставі рішення 39 сесії Великолепетиської селищної ради VІІ скликання від 25.06.2019 р. №641 «Про прийняття прав засновника Великолепетиської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 та затвердження її Статуту у новій редакції».

Заклад є правонаступником Великолепетиської ЗОШ І-ІІІ ступенів №2. (п.1.2. Статуту).

Відповідно до Статуту КЗ «Великолепетиський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів», останній належить до комунальної власності Великолепетиської селищної ради, засновником якого є Великолепетиська селищна рада. Засновник здійснює фінансування закладу, його матеріальне забезпечення, надає необхідні будівлі з обладнанням і матеріалами, організовує будівництво і ремонт приміщень, їх господарське обслуговування.

Так, пунктом 3 рішення Великолепетиської селищної ради від 30.03.2018 р. № 466 надано дозвіл Великолепетиській селищній раді на виготовлення технічної документації щодо інвентаризації земельної ділянки орієнтовною площею 1,60 га, для розміщення комплексу будівель із земель житлової та громадської забудови Великолепетиської селищної ради, яка знаходиться за адресою: вул.Шкільна (Крупської), буд.2, смт.Велика Лепетиха Великолепетиського району Херсонської області.

Зі змісту листів КЗ «Великолепетиський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів» Великолепетиської селищної ради від 29.03.2021 р. за №01-08/25, Великолепетиської селищної ради від 06.04.2021 р. № 02-39/432 слідує, що у користуванні КЗ «Великолепетиський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів» перебуває земельна ділянка площею 1,60 га, правовстановлюючі документи на яку відсутні.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.04.2021 р. № 252753212 відсутні відомості про реєстрацію речового права на земельну ділянку, на якій розташований будинок КЗ «Великолепетиський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів» по вул.Шкільна (Крупської), буд.2, смт. Велика Лепетиха Великолепетиського району Херсонської області.

Суд зазначає, що відсутність заходів щодо оформлення речових прав на земельну ділянку, на якому розташовано приміщення закладу освіти, свідчить про протиправну бездіяльність відповідача, що, зважаючи на цільове призначення таких об`єктів, порушує права користувачів цих об`єктів на безпечні умови функціонування і розвитку.

Таким чином, в порушення вимог земельного законодавства, положень Закону України "Про освіту", правовстановлюючі документи на земельну ділянку, яку використовує КЗ «Великолепетиський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів», не оформлено, державну реєстрацію права власності та права постійного користування земельною ділянкою не здійснено.

Отже, Великолепетиська селищна рада, будучи засновником, суб`єктом, який здійснює управління цим закладом, відповідає за його матеріально-технічне забезпечення, виконує повноваження у земельній сфері щодо надання земельних ділянок у користування, здійснює контроль за додержанням земельного законодавства та законодавства в галузі освіти не виконала покладені на неї вищезазначеними нормами законодавства повноваження, не вжила необхідних дій для оформлення права власності та права постійного користування земельною ділянкою, на якій знаходиться КЗ «Великолепетиський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів», допустивши протиправну бездіяльність.

На підставі вищевикладеного, з огляду на наявність правових підстав для звернення прокурора із даним позовом та встановлену в ході розгляду даної справи протиправну бездіяльність відповідача, суд приходить до висновку що позовну заяву керівника Каховської окружної прокуратури Херсонської області належить задовольнити.

Згідно ч.2 ст.139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

З огляду на відсутність у матеріалах справи доказів понесення позивачем вказаних судових витрат, підстави для їх розподілу відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Великолепетиської селищної ради Херсонської області (74502, Херсонська область, смт. Велика Лепетиха, вул. Соборна, 2, ) щодо невжиття заходів стосовно оформлення та державної реєстрації права постійного користування на земельну ділянку під будівлями та спорудами Комунального закладу «Великолепетиський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів» Великолепетиської селищної ради, за адресою: вул. Шкільна, буд. 2, смт. Велика Лепетиха Херсонської області, орієнтовною площею 1,60 га.

Зобов`язати Великолепетиську селищну раду Херсонської області (74502, Херсонська область, смт.Велика Лепетиха, вул.Соборна, 2, ) вжити заходи щодо оформлення та державної реєстрації права постійного користування на земельну ділянку під будівлями та спорудами Комунального закладу «Великолепетиський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів» Великолепетиської селищної ради, за адресою: вул. Шкільна, буд. 2, смт. Велика Лепетиха Херсонської області, орієнтовною площею 1,60 га.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя І.І. Войтович

кат. 109020100