Справа № 360/3698/21
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2021-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

02 серпня 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/3698/21

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Басова Н.М., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області, в якому позивач просив суд:

- визнати противоправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані відпустки: щорічна основна оплачувана відпустка за 2016 рік у кількості 09 діб, щорічна основна оплачувана відпустка за 2017 рік у кількості 05 діб, щорічна основна оплачувана відпустка за 2018 рік у кількості 45 діб, та додаткові відпустки як учаснику бойових дій: за 2015 рік у кількості 14 діб, за 2017 рік у кількості 14 діб, за 2018 рік у кількості 14 діб;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 59 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2016, 2017, 2018 роки та 42 діб додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2017 та 2018 роки.

Ухвалою суду від 19.07.2021 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху. Встановлено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків протягом десяти календарних днів з дня отримання копії даної ухвали шляхом надання суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду, вказавши підстави для поновлення строку разом з належними, достовірними та допустимими доказами, якій б підтвердили поважність причин пропуску строку до суду у проміжку часу з дня, коли ОСОБА_1 ознайомився з наказом Головного управління Національної поліції в Луганській області від 27.09.2019 №906 о/с про його звільнення зі служби в поліції з 27.09.2019 та по 02.07.2021 (день звернення до суду з даним позовом).

На виконання ухвали суду від 19.07.2021 позивачем до канцелярії суду надано заяву про поновлення строку звернення до суду.

В обґрунтування заяви зазначено, що ОСОБА_1 з 12.08.1995 проходив службу в органах внутрішніх справ України, зокрема, з жовтня 2014 року в СУ ГУМВС України у Луганській області, з 07.11.2015 року в Головному управлінні Національної поліції в Луганській області. Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Луганській області від 27.09.2019 року наказом №906 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за ст.77 ч.1 п.2 (через хворобу) з 27.09.2019. Також згідно витягу з наказу вислуга років на день звільнення Позивача, а саме 27.09.2019 року у календарному обчисленні становить 24 роки 01 місяць 16 днів, в пільговому обчисленні 34 років 04 місяці 18 днів, з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 30 діб. Від знайомих 06.05.2021 позивач отримав інформацію щодо можливих порушень прав зі сторони Головного управління Національної поліції в Луганській області, а саме не виплати при звільненні компенсації за всі невикористані відпустки за період служби. Вивченням норм законодавства, що регулює трудову діяльність, а також аналізом судових рішень судів з цих питань, що є у вільному доступі, позивач дійшов висновку, що з боку відповідача можливі порушення прав. У зв`язку з цим, позивач 06.05.2021 звернувся з заявою до відповідача на отримання інформації про всі невикористані відпустки з 2015 по 2020 рік, про здійснення відповідачем виплати позивачу компенсації за всі невикористані відпустки, і якщо компенсації не здійснені, виплатити їх позивачу. Після отримання 26.05.2021 та вивчення листа відповідача від 26.05.2021 № 2234/111/19-2021, було встановлено, що позивачем не використовувались наступні відпустки: щорічна основна оплачувана відпустка за 2016 рік у кількості 09 діб, щорічна основна оплачувана відпустка за 2017 рік у кількості 05 діб, щорічна основна оплачувана відпустка за 2018 рік у кількості 45 діб, та додаткові відпустки як учаснику бойових дій: за 2015 рік у кількості 14 діб, за 2017 рік у кількості 14 діб, за 2018 рік у кількості 14 діб. Позивач вважає, що грошова компенсація за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2016 рік у кількості 09 діб, невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2017 рік у кількості 05 діб, невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2018 рік у кількості 45 діб, та невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015 рік у кількості 14 діб, невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2017 рік у кількості 14 діб, невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2018 рік у кількості 14 діб, а загальною кількістю 101 добу складає - 72960, 38 грн (101 добу х 722,38 грн). Позивач також зазначив, що дізнався про порушення своїх прав із моменту отримання відповіді відповідача від 22.06.2021 за № 1072/111/22- 2021, тобто з 25.06.2021, а тому вважає, що строк звернення до суду із позовною заявою не порушений. На підставі викладеного, позивач просив суд визнати причини пропуску строку для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів поважними та поновити даний строк.

Розглянувши заяву позивача про поновлення строку звернення до суду, суд виходить з наступного.

Конституція України гарантує право кожного на судовий захист своїх прав та інтересів, що включає також право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. При цьому звернення до суду може здійснюватися у межах встановленого строку, який у цивільному та господарському судочинстві визначений як строк позовної давності, а в адміністративному - строк звернення до суду.

Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Зміст принципу правової визначеності розкрито у ряді рішень Конституційного Суду України. Наприклад, у Рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

На підставі аналізу сформульованих цим судом позицій можливо дійти висновку про те, що правова визначеність та принцип верховенства права є взаємопов`язаними, оскільки правова визначеність спрямована на чіткість та передбачуваність правового статусу особи, дій органів державної влади, їх посадових та службових осіб, недопущення безпідставного порушення чи обмеження прав і свобод людини і громадянина.

При цьому ЄСПЛ у справах «Салов проти України», п. 93, «Сутяжник» проти Росії», п. 38) підкреслює, що відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи. Зокрема, під правовим пуризмом у практиці ЄСПЛ розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Зі змісту положень Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) вбачається, що у ньому не визначено граничні межі, у яких адміністративні суди можуть приймати рішення про поновлення строку звернення до суду.

Не містить КАС України й конкретних підстав та критеріїв, за якими можливо оцінити поважність причин пропуску відповідного строку.

З цього приводу у ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої відступлення від принципу правової визначеності через відновлення строку звернення до суду виправдано лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справа «Салов проти України»), зокрема, з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи (справа «Сутяжник проти Росії», п. 38).

При оцінюванні поважності причин пропуску строку звернення до суду та прийнятті рішень про його поновлення ЄСПЛ, як правило, враховує: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінку заявника; 3) поведінку державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (справи «Бочан проти України», «Смірнова проти України», «Федіна проти України», «Матіка проти Румунії» та інші).

Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Отже, підсумовуючи вище викладене, можливо дійти висновку про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків звернення до суду за захистом порушених прав.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із її заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення таких строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визначення причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних у позовній заяві або у заяві про поновлення строку звернення до суду причин, підтверджених відповідними засобами доказування та доданими до них матеріалами.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Позивач у своїй заяві не надає жодних доказів та не зазначає жодних обставин, які б суд міг би визнати як такі, що є об`єктивно непереборними, не залежать від його волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду, а лише посилається на те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. При цьому посилається на правову позицію сформовану Верховним Судом у постановах від 05.05.2018 по справі №808/858/16 та від 24.04.2019 по справі №607/14495/16-ц.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічною службою є публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно частини першої статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Отже служба в поліції є публічною службою.

При цьому проходження особи на публічній службі вимагає від неї певних обмежень і, вступаючи на таку службу, особа погоджується з такими обмеженнями, в тому числі і щодо процедур та строків оскарження у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з ненарахуванням та невиплатою ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані відпустки: щорічна основна оплачувана відпустка за 2016 рік у кількості 09 діб, щорічна основна оплачувана відпустка за 2017 рік у кількості 05 діб, щорічна основна оплачувана відпустка за 2018 рік у кількості 45 діб, та додаткові відпустки як учаснику бойових дій: за 2015 рік у кількості 14 діб, за 2017 рік у кількості 14 діб, за 2018 рік у кількості 14 діб.

І за характером спірних правовідносин, і за їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція саме адміністративних судів.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням саме трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Частиною другою статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проте слід мати на увазі, що адміністративний суд, міг би застосувати вказану норму статті 233 КЗпП України, лише у тому випадку, коли у спеціальних нормативно-правових актах відсутні положення, якими врегульовано спірні правовідносини.

З цього приводу є усталеною позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені спеціальним законодавством, яким і є в даному випадку Кодекс адміністративного судочинства України, у частині п`ятій статті 122 якого чітко передбачено місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані відпустки: щорічна основна оплачувана відпустка за 2016 рік у кількості 09 діб, щорічна основна оплачувана відпустка за 2017 рік у кількості 05 діб, щорічна основна оплачувана відпустка за 2018 рік у кількості 45 діб, та додаткові відпустки як учаснику бойових дій: за 2015 рік у кількості 14 діб, за 2017 рік у кількості 14 діб, за 2018 рік у кількості 14 діб, охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини другої статті 233 КЗпП України.

Рішення Конституційного Суду України №8-рп/2013 від 15.10.2013, на яке посилається позивач, розглядалось відносно конституційного звернення щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці", при цьому тлумачення відбувалось виходячи з того, що справи розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Отже, Конституційний Суд України не висловлював своїх висновків стосовно справ, що розглядаються за правилами адміністративного судочинства щодо проходження особами публічної служби.

Жодного рішення, в якому був би сформований висновок про пріоритет застосування статті 233 КЗпП України по відношенню до строків визначених статтею 122 КАС України, Конституційний Суд України не приймав.

Таким чином, вказане Рішення взагалі не стосується правовідносин, що виникли між сторонами.

Посилання позивача на правові позиції сформовані Верховним Судом у постановах від 05.05.2018 по справі №808/858/16 та від 24.04.2019 по справі №607/14495/16-ц, суд вважає неприйнятними з таких підстав.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо визначення подібності цих правовідносин суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.

Так Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі № 923/682/16.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

Отже, суд вважає неприйнятним застосування висновків Верховного Суду від 04.05.2018 по справі №808/858/16, оскільки висновки у цій справі зроблені в контексті лише застосування аналогії закону.

Посилання позивача на висновок Верховного Суду у справі № 607/14495/16-ц суд вважає взагалі незастосовними до даної справи, оскільки у справі №697/14495/16-ц особа не проходила публічну службу, а перебувала у трудових відносинах з підприємством, а тому при зверненні до суду в тому випадку дійсно застосуються норми статті 233 КЗпП України.

Як вже було встановлено судом, позивач перебував на публічній службі.

Звільнення з публічної служби охоплює в себе не тільки процедуру безпосереднього звільнення, а й проведення розрахунку з приводу належних сум особам, що проходили публічну службу, на час їх звільнення.

При цьому з матеріалів позовної заяви судом встановлено, що наказом начальника Головного управління Національної поліції в Луганській області від 27.09.2019 №906 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за ст.77 ч.1 п.2 (через хворобу) з 27.09.2019.

В наказі чітко визначено, які саме компенсації належить виплатити позивачу при звільненні зі служби, та в ньому зазначено лише про виплату компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 30 діб.

Таким чином, з моменту ознайомлення позивача з даним наказом, йому стало відомо про те, що компенсація за невикористану в інші роки відпустку йому відповідач не здійснив. Отже, саме з цього часу у позивача розпочинається перебіг місячного строку звернення до суду з даним позовом, а не з моменту, коли позивач дізнався про існування постанови Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №160/10875/19.

Однак, з даним позовом позивач звернувся до суду лише 15.07.2021 (штамп вхідної кореспонденції суду), майже через 2 роки після звільнення.

Таким чином, судом достеменно встановлено, що позивач звернувся до суду з даним позовом з пропуском строку звернення встановленого частиною п`ятою статтею 122 КАС України, а його висновки про те, що ним строк звернення до суду не порушений є хибними по вище викладеним мотивам.

Суд також звертає увагу на те, що Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в постанові від 19.01.2021 у справі №160/10875/19, в якій сформовано правову позицію про те, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки із застосуванням приписів КЗпП України і Закону України «Про оплату праці» №504/96-ВР, лише аналізував застосуванням норм матеріального права - статті 83 КЗпП України та частини першої статті 24 Закону №504/96-ВР при вирішенні справи по суті позовних вимог, і зовсім не вирішував питання щодо строку звернення до адміністративного суду, які регулюються нормами процесуального права.

Що стосується посилання позивача на те, що про порушення своїх прав він також дізнався після отримання відповіді відповідача від 26.05.2021 №2234/111/19-2021, то суд також вважає їх неприйнятними, оскільки отримання листа від відповідача на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду з даним позовом.

Крім того, вжиття конструкції "повинна була дізнатись" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Як вже зазначив суд раніше, жодних обставин у розумінні об`єктивно непереборних, таких, що не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду, які б суд міг визнати як поважні причини пропуску строку звернення до суду, позивач суду не вказав. Як і не надав належних доказів на підтвердження існування обставин, які є дійсно об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду.

Як наслідок, доводи, вказані позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду, не визнаються судом як поважні причини пропуску строку, а у задоволенні самої заяви слід відмовити.

Згідно частинами першою, другою статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Оскільки судом визнані неповажними вказані позивачем доводи в заяві про поновлення строку звернення до суду, суд дійшов висновку про повернення позовної заяви ОСОБА_1 .

При цьому суд роз`яснює ОСОБА_1 , що у відповідності до частини восьмої статті 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись статтями 122, 123, 169 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними причини пропуску строку, вказані ОСОБА_1 в заяві про поновлення строку звернення до суду.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії повернути позивачу.

Копію ухвали разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами надіслати позивачу.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

СуддяН.М. Басова