Справа № 460/6560/21
Суддя: Н.В. Друзенко
Дата ухвалення: 2021-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

08 липня 2021 року м. Рівне №460/6560/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Друзенко Н.В. за участю секретаря судового засідання Головатчик А.А., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за 2015 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25.09.2015; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку за 2015 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25.09.2015 року; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.09.2015 по день постановлення рішення суду.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що є учасником бойових дій, проходив військову службу у лавах Збройних Сил України. Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 25.09.2015 №312 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 25.09.2015. Відповідачем не проведено розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення розрахунків по виплаті йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки для учасників бойових дій, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яка позивачем не використана за період з 2015 рік.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, у встановлений судом строк подав відзив на позов, яким просив відмовити в задоволення позову повністю.

Ухвалою суду від 08.06.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №460/6065/21; розгляд справи вирішено провести за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін 08.07.2021.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації, проходив військову службу у лавах Збройних Сил України у Військовій частині НОМЕР_1 (військова частина-польова пошта НОМЕР_2 ) та є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням від 09.07.2015 серії НОМЕР_3 .

Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 25.09.2015 №312 позивача звільнено з військової служби відповідно до Указу Президента України від 12.06.2015 №328/2015 Про звільнення з військової служби військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 21.07.2014 №607 Про часткову мобілізацію та з 25.09.2015 виключено зі списків особового складу частини.

Позивач зазначає, що йому не виплачена грошова компенсація за додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015 рік.

Вирішуючи адміністративний спір по суті, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон №2232-XII).

Згідно з частиною першою статті 2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до частини шостої статті 2 Закону №2232-XII видами військової служби є:

- строкова військова служба;

- військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період;

- військова служба за контрактом осіб рядового складу;

- військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу;

- військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів);

- військова служба за контрактом осіб офіцерського складу;

- військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 був призваний на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Отже позивач є особою, яка проходила військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до пункту 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XI (далі Закон №2011-XI) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

На підставі статті 12 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. Тому, право на одержання винагороди за працю захищається законом, зокрема Конституцією України.

Порядок надання відпусток військовослужбовцям, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, та відкликання з них регламентовано статтею 10-1 Закону №2011-XI, пунктом 20 якої передбачено:

«Військовослужбовцям, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та підлягають звільненню з військової служби у порядку і терміни, визначені рішенням Президента України, або у зв`язку з оголошенням демобілізації, надається відпустка з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті, за кожний повний місяць служби у році звільнення. При цьому якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки в межах України у порядку, встановленому пунктом 14 цієї статті.

У рік звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та підлягають звільненню з військової служби у порядку і терміни, визначені рішенням Президента України, або у зв`язку з оголошенням демобілізації, у разі невикористання ними щорічної основної відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки.

У разі звільнення зі служби військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та підлягає звільненню з військової служби у порядку і терміни, визначені рішенням Президента України, або у зв`язку з оголошенням демобілізації, до закінчення календарного року, за який він вже використав щорічну основну відпустку, провадиться відрахування із грошового забезпечення військовослужбовця за дні відпустки, використані в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилася після звільнення військовослужбовця, у порядку, визначеному в абзаці четвертому пункту 14 цієї статті».

Судом встановлено, що позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням від 09.07.2015 серії НОМЕР_3 .

Статтею 16-2 Закону України «Про відпустки», пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено право учасників бойових дій на отримання додаткової відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до Закону України «Про відпустки» зазначена в статті 16-2 цього Закону відпустка в 14 календарних днів для учасників бойових дій, відноситься до додаткової відпустки.

Як зазначалося вище, пунктом 20 статті 10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, надається відпустка з розрахунку 1/12 частини тривалості щорічної основної відпустки.

Інших відпусток для військовослужбовців, які проходять службу за мобілізацією, не передбачено.

Виплата компенсації за невикористані дні додаткової відпустки для звільнених військовослужбовців, які проходили службу за мобілізацією, абзацами другим та третім пункту 20 статті 10-1 Закону №2011-XII не передбачено.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-XII передбачено право військовослужбовців у разі звільнення на отримання компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

Проте, пункт 14 статті 10-1 Закону №2011-XII не стосується військовослужбовців, які проходять службу за мобілізацією.

Питання відпусток зазначеної категорії військовослужбовців регулюються як раз саме пунктом 20 статті 10-1 Закону №2011-XII, який не передбачає ні права на додаткову відпустку, ні права на компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Більше того, абзацом четвертим пункту 20 статті 10-1 Закону№2011-XII передбачається, що на військовослужбовців, зазначених у цьому пункті, поширюються гарантії, передбачені абзацами п`ятим та шостим пункту 14 цієї статті.

Про поширення гарантій, передбачених абзацом третім пункту 14, на військовослужбовців, зазначених у цьому пункті, не йдеться.

Саме така правова позиція в подібних правовідносинах сформована Верховним Судом в постанові від 18.03.2020 у справі №810/3476/16 та врахована судом при ухваленні даного рішення.

Щодо права ОСОБА_1 на додаткову відпустку як учасника бойових дій, суд зазначає таке.

Згідно із статтею 46 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Як встановлено судом, позивач набув статусу учасника бойових дій під час проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон №3551-XII) учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Згідно з пунктом 19 частини першої статті 6 Закону №3551-XII учасниками бойових дій, зокрема визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Відповідно до пункту 12 частини першої статті 12 Закону №3551-XII учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються пільги у використанні чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Стаття 4 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) установлює такі види щорічних відпусток: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно із статтею 162 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до частини другої статті 119 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Згідно з частиною третьою статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Вказані положення статті 119 КЗпП України логічно узгоджуються із нормами пункту 8 статті 10-1 Закону №2011-XI, відповідно до якої військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки».

Отже позивач, як учасник бойових дій має право реалізувати своє право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів, за місцем праці відповідно до трудового законодавства.

Проходження позивачем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період не є професійною діяльністю позивача в розумінні з частини першої статті 2 Закону №2232-XII та не відносить його до військовослужбовців строкової військової служби.

За встановлених судом фактичних обставин відповідач не є суб`єктом, на який законом покладено обов`язок по забезпеченню реалізації позивачем наявного у нього права на отримання такої відпустки чи компенсацію за неї.

Окрім того, оскільки в ході розгляду справи судом не встановлено затримку розрахунку з позивачем при звільненні, то позовна вимога про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.09.2015 по день постановлення рішення суду є безпідставною та до задоволення не підлягає.

Щодо посилань позивача на правові висновки Верховного Суду у рішенні від 16.05.2019 №620/4218/18, суд зазначає таке.

Верховний Суд у рішенні від 16.05.2019 №620/4218/18 зазначив, що висновки Верховного Суду у цій зразковій справі підлягають застосуванню в адміністративних справах щодо звернення до суду осіб, звільнених з військової служби, яким було відмовлено у виплаті грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період, визначений підпунктами 17-18 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Проте, правове регулювання відпустки позивача передбачено пунктом 20 статті 10-1 Закону №2011-XII, а не пунктом 12 частини першої статті 12 цього ж Закону, як помилково вважає позивач.

Крім цього, Верховний Суд зазначив, що зміна фактичних обставин справи і правового регулювання спірних правовідносин є обставинами, які можуть впливати на інше застосування норм матеріального права, ніж у зразковій справі.

За правилами, встановленими частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги викладене в сукупності, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, тому у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» і такий фактично не сплачувався, відсутні підстави для вирішення питання про відшкодування судового збору відповідно до статті 139 КАС України.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинення певних дій.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складений 08 липня 2021 року

Суддя Н.В. Друзенко