Справа № 640/6035/19
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2021-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/6035/19 Суддя (судді) першої інстанції: Каракашьян С.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 серпня 2019 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі-відповідач/ ГУ ДФС у м. Києві), в якому просив суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 30.01.2018 №.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що висновки податкового органу, зазначені в акті перевірки є необґрунтованими та безпідставними, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 30.01.2018 № є протиправним та підлягає скасуванню.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 серпня 2019 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ГУ ДФС у м. Києві проведено документальну позапланову невиїзну перевірку з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору до бюджету з отриманого доходу у вигляді прийняття в дарунок коштів платника податків -фізичної особи ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 31.12.2016, за результатами якої складено акт від 21.12.2018 №4921/26-15-42-02/ НОМЕР_1 (далі -акт перевірки).

В акті перевірки зазначено, що ОСОБА_1 порушено:

- п. 179.1 ст. 179 розділу IV Податкового кодексу України, з урахуванням вимог п. 49.2, п.п. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49 Податкового кодексу України, не подано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2016 рік до ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві;

- п.п. «а» п. 176.1 п. 176, п. 44.1, п. 44.3 ст. 44 ПК України, не надано до перевірки Книгу обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу;

- п.п. ,168.2.1 п. 168.2 ст. 168 Податкового кодексу України, з урахуванням пп. 164.2.10 п. 164.2 ст. 164, пп. 174.2.2 п. 174.2 ст. 174 Податкового кодексу України, не задекларовано дохід у вигляді вартості дарованих грошових коштів у сумі 182929,61 грн., відповідно занижено та не перераховано до бюджету податок на доходи фізичних осіб за 2016 рік в загальній сумі 9146,48 грн.;

- п.п. 1.2, п.п. 1.3 п. 16-1 Підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України, занижено та не перераховано до бюджету військовий збір за 2016 рік в розмірі 2743,94 грн.

Не погоджуючись з вказаними висновками акту перевірки, позивачем подано до ГУ ДФС у м. Києві заперечення на акт від 21.12.2018 №4921/26-15-42-02/ НОМЕР_1 .

Рішенням ГУ ДФС у м. Києві від 25.01.2019 №11/26/15/42-02-07 висновки акту документальної позапланової невиїзної перевірки від 21.12.2018 №4921/26-15-42-02/ НОМЕР_1 залишено без змін.

На підставі висновків викладених в акті перевірки, та з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень, ГУ ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 30.01.2019 № (за порушення п.п. «а» п. 176.1 п. 176, п. 44.1, п. 44.3 ст. 44 ПК України), яким до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 510 грн.

Не погоджуючись із зазначеним податковим повідомленням-рішенням відповідача, позивач звернувся до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірне податкове повідомлення - рішення є правомірним.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів. їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Статтею 44 Податкового кодексу України (далі - ПК України, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності.

Пунктом 44.1 ст. 44 ПК України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до вимог пп. 164.2.10 п. 164.2 ст. 164 до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються, зокрема, дохід у вигляді вартості успадкованого чи отриманого у дарунок майна у межах, що оподатковується згідно з цим розділом.

Підпунктом 168.2.1 п. 168.2 ст. 168 ПК України передбачено, що платник податку, що отримує доходи від особи, яка не є податковим агентом, та іноземні доходи, зобов`язаний включити суму таких доходів до загального річного оподатковуваного доходу та подати податкову декларацію за наслідками звітного податкового року, а також сплатити податок з таких доходів.

Згідно п. 174.6 ст. 174 ПК України об`єкти дарування, зазначені в пункті 174.1 цієї статті, подаровані платнику податку іншою фізичною особою, оподатковуються згідно з правилами, встановленими цим розділом для оподаткування спадщини.

Підпунктом "ґ" п. 174.1 ст. 174 ПК України передбачено, що об`єкти спадщини платника податку поділяються з метою оподаткування на: готівку або кошти, що зберігаються на рахунках спадкодавця, відкритих у банківських і небанківських фінансових установах, у тому числі депозитні (ощадні), іпотечні сертифікати, сертифікати фонду операцій з нерухомістю.

Таким чином, кошти, які зберігаються на рахунках, відкритих у банківських і небанківських фінансових установах, віднесено до об`єктів дарування.

Підпунктом "а" п. 176.1 ст. 176 ПК України передбачено, що платники податку зобов`язані вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов`язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку.

Згідно підпункту "в" п. 176.1 ст. 176 ПК України платники податку зобов`язані, зокрема, подавати податкову декларацію за встановленою формою у визначені строки у випадках, коли згідно з нормами цього розділу таке подання є обов`язковим.

Аналогічні обов`язки закріплені у п. 179.2 ст. 179 ПК України, згідно з якою платник податку зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу.

Пунктом 179.2 ст. 179 ПК України передбачено, що обов`язок платника податку щодо подання податкової декларації вважається виконаним і податкова декларація не подається, якщо такий платник податку отримував доходи: від податкових агентів, які згідно з цим розділом не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу; виключно від податкових агентів незалежно від виду та розміру нарахованого (виплаченого, наданого) доходу, крім випадків, прямо передбачених цим розділом; від операцій продажу (обміну) майна, дарування, при нотаріальному посвідченні договорів за якими був сплачений податок відповідно до цього розділу; у вигляді об`єктів спадщини, які відповідно до цього розділу оподатковуються за нульовою ставкою податку та/або з яких сплачено податок відповідно до пункту 174.3 статті 174 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.04.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування коштів на депозитному рахунку, що зареєстрований в реєстрі за №473.

Відповідно до умов вказаного договору, ОСОБА_2 - Дарувальник подарувала ОСОБА_1 - Обдаровуваному грошові кошти в сумі 7 038,46 доларів США (виходячи з офіційного обмінного курсу НБУ на день укладення договору є еквівалентним 182 929,611 грн.), які знаходяться на депозитному рахунку Дарувальника, НОМЕР_2 в ПАТ КБ «Хрещатик» і є 1/13 частиною депозитного вкладу Дарувальника та розміщені в зазначеній банківській установі на підставі Договору №225D-642304 банківського вкладу «Осінній оксамит» в доларах США від 30.11.2016 року.

Згідно з п.1 Договору про внесення змін до договору дарування грошових коштів на депозитному рахунку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дурбієм А.В. за реєстровим номером №473 від 05.04.2016р., який складено 06.04.2016р. та зареєстровано в реєстрі за №501 сторони дійшли згоди про доповнення Договору пунктом 12, серед іншого сторони погодили, що позивач з моменту отримання Дарунку замінює Дарувальника у правовідносинах, які склалися між Дарувальником і Банком згідно з Договором №225D-642304 банківського вкладу «Осінній оксамит» в доларах США від 30.11.2016 року.

Судом першої інстанції встановлено, що кошти за вказаним депозитним договором були розміщені ОСОБА_2 в ПАТ "КБ "ХРЕЩАТИК" згідно договору №225D-642304 банківського вкладу «Осінній оксамит» в доларах США від 30.11.2015 року.

За умовами вищевказаних договорів від 05.04.2016 року та від 06.04.2016 позивач змінював ОСОБА_2 у правовідносинах між нею та ПАТ "КБ "ХРЕЩАТИК", що визначені умовами договору №225D-642304.

05.04.2016 року постановою Правління Національного банку України №234 "Про віднесення ПАТ "КБ "Хрещатик" до категорії неплатоспроможних" Національним банком України віднесено ПАТ "КБ "ХРЕЩАТИК" до категорії неплатоспроможних.

Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що ним дохід отримано не було, тобто подаровані кошти не надійшли в розпорядження, слід зазначити наступне.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу, на те, що підпунктом 174.2.1. пункту 174.2 статті 174 ПК України передбачено, що до кола оподатковуваного доходу (хоча й оподатковуваного за нульовою ставкою), віднесено грошові заощадження, поміщені до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери (облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, облігації Державної внутрішньої виграшної позики 1982 року, державні казначейські зобов`язання СРСР, сертифікати Ощадного банку СРСР) та грошові заощадження громадян України, поміщені в установи Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху протягом 1992 - 1994 років, погашення яких не відбулося, що успадковуються будь-яким спадкоємцем.

Тобто, жодною правовою нормою Податкового кодексу України не передбачено звільнення від оподаткування, не зарахування до складу сукупного оподатковуваного доходу, будь - якого майна, в залежності від можливості розпорядження ним, визнання угод недійсними, тощо.

Колегія суддів звертає увагу, що виникнення обставин, якими унеможливлюється отримання доходу, не є підставою для кваліфікації бездіяльності позивача щодо декларування як правомірної, оскільки, на момент отримання позивачем права та виникнення обов`язку декларування таких обставин не існувало.

Щодо посилань позивача про розірвання договору дарування грошових коштів на депозитному рахунку посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дурбієм А.В. та за реєстрованим №473 від 05.04.2016 року, укладеного 29.08.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає, що вказаний договір складений в іншому звітному податковому періоді 2017 році, ніж договір дарування грошових коштів по депозитному рахунку від 05.04.2016 року.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про правомірність прийнятого відповідачем оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 30.01.2019 №.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 серпня 2019 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма