Справа № 240/5346/21
Суддя: Панкеєва Вікторія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2021-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2021 року м. Житомир справа № 240/5346/21

категорія 112010200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

судді Панкеєвої В.А.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнення просить:

- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного Фонду України в Житомирській області щодо відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 та не зарахуванні до пільгового стажу періоди роботи з:

01.07.1982 по 09.10.1986 - 4 р. 3 м. 8 дн. - дояркою;

10.10.1986 по 04.04.1989 - 2 р. 5 м. 25 дн. - декретна відпустка;

05.04.1989 по 07.05.1991 - 2 р. 1 м. 2 дн. - дояркою;

08.05.1991 по 31.12.1995 - 4 р. 7 м. 23 дн. - декретна відпустка;

01.01.1996 по 16.10.2006 - 10 р. 9 м. 14 дн. - дояркою;

01.12.2007 по 12.11.2008 - 0 р. 11м. 11 дн. - дояркою;

01.01.2010 по 14.12.2010 - 0 р. 11 м. 11 дн. - дояркою.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до пільгового стажу вказані періоди роботи, призначити та виплачувати їй пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2, починаючи з моменту звернення, а саме 14.01.2021.

В обґрунтування позову зазначає, що у січні 2021 року за наявності більше 25 років трудового стажу позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області для призначення пенсії за Списком №2. Відповідач листом від 17.02.2021 відмовив їй у призначенні пенсії на пільгових умовах. Позивач вважає, що вказані дії відповідача щодо відмови їй у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку є неправомірними та такими, що суперечать чинному законодавству, а тому просила позов задовольнити.

Ухвалою суду від 07.04.2021 відкрито спрощене провадження у справі без повідомлення учасників справи.

20 травня 2021 року до відділу документального забезпечення суду надійшов відзив на позовну заяву.

Зважаючи на незначну складність справи, суд вважає за необхідне розглянути її в порядку п.2 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до частини 4 статті 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно з частиною 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Як свідчать матеріали справи, позивач зверталась до відповідача з заявою на призначення пенсії.

Листом від 17.02.2021 №0600-0303-8/13940 відповідач повідомив позивачу про відмову у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку. Вказав, що до її страхового стажу не зараховано період трудової діяльності, відповідно до записів вкладиша до трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 від 05.04.1989, з 01.07.1982 по 31.12.1986 в колгоспі "Україна", так, як неможливо значити період роботи, оскільки відсутній документ та його дата підстави внесення встановленого та виробленого мінімуму трудової участі, дата звільнення, дата наказу про звільнення, що не відповідає вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 17.08.1993 №110. Відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_2 від 05.06.1990, до страхового стажу не зараховано період трудової діяльності з 05.04.1989 по 11.02.1993 в колгоспі "Україна", так, як неможливо визначити період роботи, оскільки відсутня інформація про встановлений та вироблений мінімум трудової участі, що суперечить вимогам ст.56 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Позивачем не надано уточнюючу довідку про період роботи дояркою та виконання встановлених норм обслуговування.

Загальний страховий стаж становить 16 років 0 місяців 17 днів, стаж роботи дояркою відсутній, оскільки не підтверджений в порядку визначеному законодавством, тому рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 18 січня 2021 року у призначенні пенсії за віком відповідно до пункту 5 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" позивачу відмовлено у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу роботи - 20 років та страхового стажу - 21 рік 6 місяців.

Додатково повідомлено, що у разі подання заяви з підтверджуючими документами про період роботи з 05.04.1989 по 11.02.1993 та уточнюючою довідкою про роботу та виконання встановлених норм обслуговування дояркою до 11 квітня 2021 року, буде розглянуто питання щодо призначення пенсії за віком відповідно до пункту 5 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч.3 ст.46 Конституції України визначено, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV).

Відповідно до п.16 Прикінцевих положень Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон України №1058-IV) положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Абзацом першим ч.2 ст.24 Закону України №1058-IV встановлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах" від 24.06.2016 №461 затверджено Список №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Згідно зі ст.62 Закону України №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів.

Відповідно до положень п."б" ст.13 Закону України №1788-XII право на пенсію мають працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 №383 затверджено "Порядок застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах" (далі - Порядок №383), який регулює застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зокрема Список №2.

Згідно з п.3 Порядку №383 при встановленні права на пенсію за віком і пільгових умовах використовуються Списки, що були дійсні на період роботи особи.

Пунктом 10 цього Порядку № 383 передбачено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену п.20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637.

Аналіз наведених норм чинного законодавства дозволяє зробити висновок, що необхідними умовами для виникнення у особи права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах відповідно до статті 13 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" є виконання нею робіт, що містяться у Списку №2 та наявність необхідного загального стажу.

Як встановлено з копії трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_1 , з 01.07.1982 по 09.10.1986, з 05.04.1989 по 07.05.1991, з 01.01.1996 по 16.10.2006, з 01.12.2007 по 12.11.2008 та з 01.01.2010 по 14.12.2010 позивач працювала в колгоспах дояркою (а.с.12-19).

Зі змісту відомостей трудової участі в колективному господарстві позивач впродовж 1982-1986 років, 1989-1991 років та 1996-2008 років та 2010 року виконувала роботу понад встановлену середню норму (а.с.18-19)

В періоди з 10.10.1986 по 04.04.1989 та з 08.05.1991 по 31.12.1995 позивач перебувала у декретних відпустках.

Відповідач відмовляючи у призначенні пенсії позивачу, в листі від 17.02.2021 вказує, що до її страхового стажу не зараховано період трудової діяльності, відповідно до записів вкладиша до трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 від 05.04.1989, з 01.07.1982 по 31.12.1986 в колгоспі "Україна", так, як неможливо визначити період роботи, оскільки відсутній документ та його дата підстави внесення встановленого та виробленого мінімуму трудової участі, дата звільнення, дата наказу про звільнення, що не відповідає вимогам Інструкції про порядок ведення трудових знижок працівників від 17.08.1993 №110. Відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_2 від 05.06.1990, до страхового стажу не зараховано період трудової діяльності з 05.04.1989 по 11.02.1993 в колгоспі "Україна", так, як неможливо визначити період роботи, оскільки відсутня інформація про встановлений та вироблений мінімум трудової участі, що суперечить вимогам ст.56 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Суд звертає увагу, дані, що зазначені у трудових книжках НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , які підтверджують наявність у позивача стажу роботи в колгоспі дояркою та виконання нею нормативу відповідачем не спростовані.

Причини відмови у врахуванні відомостей виконаних позивачем нормативів відповідачем не обґрунтовано.

Доказів в обґрунтування сумнівів у достовірності інформації, що наведена у трудових книжках відповідачем також не надано.

Відтак, вимога суб`єкта владних повноважень надати уточнюючу довідку про періоди роботи дояркою та виконання встановлених норм обслуговування, з огляду на наявні відповідні відомості у трудових книжках позивача, є безпідставною.

Щодо вимоги позивача зарахувати період перебування в декретній відпустці по догляду за дитиною з 10.10.1986 по 04.04.1989 та з 08.05.1991 по 31.12.1995 до пільгового стажу, що дає право на пільгову пенсію за Списком №2, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.181 КЗпП України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

Пунктом "ж" частини 3 статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що до стажу роботи зараховується також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Частиною 16 Прикінцевих положень Закону №1058-IV передбачено, що положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

З аналізу викладеного вище вбачається, що час перебування позивача у відпустках по вагітності та пологам, по догляду за дитиною, без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до 3-х років повинен бути включений до пільгового стажу.

Аналіз встановлених у даній справі фактичних обставин, дозволяє суду зробити висновок, що до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років і на пільгових умовах, зараховується час догляду непрацюючої матері за дитиною до досягнення нею 3-річного віку.

Вказана позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 16.05.2019 по справі №428/4617/16-а.

З огляду на наведене, дії Головного управління Пенсійного Фонду України в Житомирській області щодо відмови позивачу у листі від 17.02.2021 №0600-0303-8/13940 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 та не зарахуванні до пільгового стажу періодів її роботи є протиправними.

Відтак, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача зарахувати до пільгового стажу періоди роботи позивача дояркою та перебування у декретній відпустці з 01.07.1982 по 09.10.1986; з 10.10.1986 по 04.04.1989; з 05.04.1989 по 07.05.1991; з 08.05.1991 по 31.12.1995; з 01.01.1996 по 16.10.2006; з 01.12.2007 по 12.11.2008; та з 01.01.2010 по 14.12.2010.

З метою відновлення порушеного права позивача, відповідач повинен повторно розглянути заяву позивача, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Вимога позивача зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити та виплачувати їй пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2, починаючи з моменту звернення, а саме з 14.01.2021 задоволенню не підлягає, з огляду на наявність дискреційного характеру у вказаних діях.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Щодо здійснення дискреційних повноважень адміністративними органами, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 відповідно до умов статті 15.Ь під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке надає певний адміністративному органу ступінь свободи під час прийняття рішення, таким чином даючи йому змогу вибрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке буде найбільш прийнятним.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Частиною 1 та 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З огляду на наведене, відповідачем не доведено, а позивачем спростовано правомірний характер дій щодо розгляду заяви позивача про призначення пенсії, у зв`язку з чим позовні вимоги слід задовольнити частково.

Відповідно до ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.2ст.134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 3 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4ст.134 КАС України).

Частиною 5 цієї статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Приписами ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Однак, витрати на правничу допомогу адвоката мають бути: пов`язаними з конкретною справою; співмірними із: складністю справи, що визначається предметом спору, обсягом дослідження доказів, тривалістю розгляду справи, тощо; ціною позову; обсягом наданих послуг, що має бути підтверджено актами наданих послуг, актами виконаних робіт, тощо; витраченим часом адвоката на надання правничої допомоги; підтверджені належними доказами, а саме: квитанцією до прибуткового касового ордера, платіжним дорученням з відміткою банку або іншим банківським документом, касовим чеком, тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Адвокатом на підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано договір про надання правничої допомоги №2705 від 27.05.2021, копію свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю, ордер №1002687 від 03.06.2021, розрахунок суми гонорару від 25.06.2021 та лист-квитанцію про отримання гонорару від 25.06.2021.

За правилами оцінки доказів, встановлених ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Слід звернути увагу, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставіст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268).

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.

Відтак, з урахуванням об`єму наданих адвокатом послуг та пропорції співвідношенні до задоволених вимог, суд вважає обґрунтованим висновок про відсутність співмірності задоволених вимог до заявлених витрат на правову допомогу.

З огляду на наведене, з урахуванням фактичного обсягу виконаної роботи та її складності, суд вважає розумно обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі 500,00 грн.

Як встановлено з матеріалів справи, позивачем при подачі до суду позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Частиною 3 статті 139 КАС України встановлено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З урахуванням часткового задоволення позову, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача сплаченого судового збору у сумі 454,00 грн.

Керуючись статтями 77,90,242-246,263 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного Фонду України в Житомирській області щодо відмови ОСОБА_1 листом від 17.02.2021 №0600-0303-8/13940 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до пільгового стажу ОСОБА_1 періоди роботи дояркою: з 01.07.1982 по 09.10.1986, з 05.04.1989 по 07.05.1991, з 01.01.1996 по 16.10.2006, з 01.12.2007 по 12.11.2008, з 01.01.2010 по 14.12.2010 та періоди перебування у декретній відпустці: з 10.10.1986 по 04.04.1989 та з 08.05.1991 року по 31.12.1995.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , інд. код НОМЕР_3 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 454,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул.Ольжича,7, м.Житомир, 10003, ).

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 500,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.А. Панкеєва