Справа № 420/6121/21
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2021-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6121/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Бойко О.Я.,

за участю:

секретаря судового засідання Белінського Г.В.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача Маркочевої Н.В. за ордером,

представника відповідача Боднар О.Я. за довіреністю,

перекладача Нікішова О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №61 від 31.02.2021 р. та зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вирішив позовні вимоги задовольнити.

І. Суть спору:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Голового управління Державної міграційної служби України в Одеській області в якому просив:

1. Визнати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №61 від 31.02.2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним і скасувати його.

2. Зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ІІ. Аргументи сторін.

(а) Позиція Позивача

Позивач вважає, що спірним рішенням через його необґрунтованість порушено його право на отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач прийняв рішення без урахування і дослідження всіх обставин, що мають юридичне значення. Відповідач не взяв до уваги опозиційну політичну діяльність позивача. Зокрема те, що позивач організував рух проти того, що відбувається в Судані та активно виступає за права жителів регіону Дафур. Він разом з однодумцями створив опозиційну платформу в інтернет просторі на You Tube каналі, де обговорює яким чином можна змінити режим в Судані. Відповідач не взяв також до уваги інформацію по країні походження щодо загальнопоширеного насильства на підтвердження обґрунтованості побоювань позивача. Позивач вважає, що існує реальний ризик його переслідувань через політичні переконання та опозиційну політичну діяльність.

Крім того, позивач вважає, що у відповідача були відсутні законні підстави для висновку про очевидну необґрунтованість його заяви.

В судовому засіданні позивач та його представник посилалися також на відсутність перекладача на українську мову під час анкетування позивача.

(б) Позиція Відповідача

05.05.2021 р. від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

Перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, і поводження чи покарання.

Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особової справи причиною виїзду з країни громадянського походження є навчання на території України.

Стосовно виїзду з країни громадянської належності позивачем було повідомлено наступне: 10.2013 він вперше прибув на територію України, легально, з метою навчання. Після чого, 07.2016р. здійснив виїзд на територію Батьківщини та повторно 09.2016 в`їхав в Україну, легально, авіарейсом Хартум (Судан) - Київ, міжнародний аеропорт «Бориспіль» (Україна). Починаючи з 09.2016, позивач жодних виїздів за межі України не здійснював.

У зв`язку з навчанням у Сумському державному університеті (м. Суми), позивача було документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 , від 19.11.2013 р., видана Управлінням Державної міграційної служби України у Сумській області, строком дії до 19.11.2014. В подальшому, термін дії посвідки продовжувався до 31.08.2019. Інші відомості, щодо продовження терміну дії посвідки в реєстрі ІП «Про облік іноземців» відсутні.

Згодом у зв`язку з навчанням в Одеському інституті Міжрегіональної Академії управління персоналом (м. Одеса), позивача було документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 , від 12.07.2019, яка видавалась Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, строком дії до 31.08.2020. 13.03.2020 ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 .

Однак, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації. Також позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини неможливості її повернення до країни громадської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

У свою чергу , задля з`ясування загального рівня правдоподібності обставин повідомлених позивачем ГУ ДМС України в Одеській області були проведені відповідні перевірки за установчими даними вищевказаних осіб, що були повідомлені позивачем.

Крім того, встановлено, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області не обумовлено потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування на території України та подальшого документування.

ІІІ Процедура та рух справи

19.04.2021 р. ухвалою Одеський окружний адміністративний суд, прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами загального позовного провадження.

16.06.2021 р. суд, ухвалою занесеною до протоколу судового засідання, закрив підготовче провадження та призначив судове засідання для розгляду справи по суті.

ІV. Обставини справи встановлені судом та докази на їх підтвердження

Так, суд встановив, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянство /підданство Судан, країна постійного проживання Судан, за національністю житель Судану, за етнічною належністю плем`я Барго, сповідує іслам, сунітського толку, не одружений, дітей не має.

Рідні мови позивача англійська та арабська, також вільно володіє російською мовою та українською зі словником.

Позивач має базову середню освіту, яку здобув на території Батьківщини. На території України навчався на медичному факультеті Сумського державного університеті у період 2013-2019р. Навчання не закінчив через незданий медичний ліцензійний іспит КРОК.

Щодо трудової діяльності на території України, позивач з 2013 року офіційно працює фрілансером за напрямом таргетінг.

Позивач 10.2013 вперше прибув на територію України, легально з метою навчання. Після чого в липні 2016 р. позивач здійснив виїзд на територію Батьківщини та повторно в вересні 2016 р. в`їхав в Україну, легально, авіарейсом Хартум (Судан) Київ, міжнародний аеропорт «Бориспіль» (Україна). Починаючи з вересня 2016 р. позивач жодних виїздів за межі України не здійснював.

В лютому 2021 р. позивач звернувся до Управління з питань шукачів притулку та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про звернення за захистом України. При зверненні за захистом позивач надав оригінал паспортного документу серії Р03419340.

Під час процедури розгляду заяви із позивачем було проведено два протоколи співбесіди від 29.03.2021 р. та 31.03.2021 р.

31.03.2021 р. За результатами розгляду заяви та особової справи позивача Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додатково захисту.

31.03.2021 р. на підставі висновку, відповідно до ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відповідач прийняв наказ №61 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання позивачем біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту про, що повідомленням № 5/1-378 від 31.02.2021 р. повідомлено позивача про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу № 61 від 31.02.2021 р., у відповідності з яким на підставі п.6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі за текстом - Закон) Позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В судовому засіданні був здійснений огляд електронних доказів на місці, зокрема електронних сайтів: «https:www.youtube.com/channel/UCRgf8WisANdMMRMEWVVPafw/videos, з якого суд встановив, що сторінка на даному каналі була створена 26.09.2017 та прив`язана до належних позивачу сторінок « ІНФОРМАЦІЯ_2 , «https:www.facebook.com/hooshtv, «https://www.youtube.com/c/Hoooshlive/about створений 25.03.2011. Дані докази підтверджують посилання позивача про створення ним політичної платформи в мережі інтернет з 2011 року. На вказаних інтернет сторінках міститься інформація та обговорення складної політичної ситуації в Судані.

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами суд виходить з наступного.

IV. Джерела права та висновки суду

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011року №3671-VI (зі змінами та доповненнями).

Згідно з п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Частиною п`ятою статті 5 Закону №3671-VI визначено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

У силу статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Приписами статті 7 Закону №3671-VI передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, його прізвище, ім`я, по батькові та інші дані про нього попередньо, до встановлення особи, записуються за його вказівкою, про що зазначається в реєстраційному листку на особу та робиться відповідний запис на заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону №3671-VI).

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону №3671-VI).

У силу частини шостої статті 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до частини восьмої статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина одинадцята статті 9 Закону №3671-VI).

Згідно з частиною дванадцятою названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини п`ятої статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Крім того, пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, у першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Інформація по країні походження підтверджує обґрунтованість побоювань позивача:

Human Rights Watch WorldReport 2020- Sudan published 14 January 2020 https// www.eco .net/en/document/2022720.html:

« 11 квітня міністр оборони і перший віце-президент Авад ібн Уф оголосив про арешт аль-Башира. 12 квітня генерал-лейтенант Абдель Фатах аль-Бурхан, колишній командувач сухопутними військами, взяв на себе відповідальність і сформував Перехідну військову раду (ПВС), призначивши генерал-лейтенанта Мохаммеда Хамдана Дага «Хемедті» командувачем РСБ як свого заступника.

Незважаючи на обіцянки ТМС захистити табір протестувальників біля військового штабу, сили безпеки продовжували застосовувати бойові патрони проти неозброєних демонстрантів, які закликають до переходу до цивільного правління.

3 червня урядові сили під керівництвом RSF стріляли бойовими кулями в протестуючих, били їх палицями і кийками, збирали сотні людей і піддавали їх різним формам приниження, включаючи побиття, зґвалтування і сексуальні домагання. Вони також; атакували лікарні та клініки і не дозволяли пораненим протестувальникам отримати необхідну медичну допомогу. Приблизно 120 осіб було вбито і сотні поранені; деякі тіла були скинуті в річку Ніл, а невідома кількість людей зникло безвісти.

Представник ТМС заперечував, що урядові сили атакували протестувальників, і заявив, що їх дії обмежувалися злочинною діяльністю в районі поруч з сидячою страйком. Пізніше він сказав, що розгін планувався, але були допущені помилки. Генеральний прокурор почав розслідування фактів насильства і рекомендував висунути обвинувачення восьми військовослужбовцям, в тому числі в злочинах проти людяності.

30 червня, в річницю приходу до влади аль-Башира, солдати RSF відкрили вогонь по протестуючих, коли вони перетинали міст, що з`єднує ОСОБА_2 і Омдурман, убивши вісім осіб. На наступний день в Омдурмані були виявлені ще три тіла, вкриті транспорантами, використаними в ході протестів, з плямами крові на тілах і мегафоном поруч з тим місцем, де були в виявлені тіла. Батько однієї жертви сказав, що на його думку син помер від тортур.

«Після падіння Башира ТМК спочатку утримувалася від нападу на мирних демонстрантів. 3 червня сили безпеки, імовірно встановлені Силами швидкої допомоги (RSF), розігнали двомісячний сидячий страйк десятків тисяч мирних демонстрантів перед штабом СВС в Хартумі. Крім надмірного застосування сили, були отримані повідомлення про масові згвалтування під час сидячого страйку 3 червня, а також повідомлення про те, що чисельну кількість демонстрантів було кинуто в річку Ніл та залишено тонути. ТМК повідомила про 87 убитих і 168 поранених, в той час як більшість цивільних груп зібрали майже 130 убитих і 700 поранених. Конституційна декларація наказувала створення незалежного національного комітету з розслідування для проведення точного та прозорого розслідування порушень скоєних 3 червня. У вересні СLTG сформувала слідчий комітет для розслідування цих інцидентів; на кінець, року її звіт залишався незавершеним.

Чотири підлітка були вбиті під ТМК після того, як силй безпеки розігнали протести в Ель-Обейді 29 липня. Дев`ять членів RSF були звільнені і передані для судового переслідування 2 серпня; справа була продовжена в кінці року.»

Зважаючи на інформацію по країні походження, а також на створення позивачем інтернет- платформи «Ноооsh.net» (доступ за посиланням: https www.hooosh.net), стрім каналу на цій платформі і на каналі « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (доступ за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_4 ), що мають політичний характер, суд робить висновок, про існування умов, які виключають очевидну необґрунтованість заяви позивача та потребують їх вивчення.

З огляду на матеріали справи, відповідач не вимагав надання додаткових відомостей ні від позивача, ні від органів державної влади для уточнення інформації щодо ситуації у країні громадянської належності позивача станом на час прийняття оскаржуваного рішення.

Однією з основних підстав, якою заявник мотивує своє звернення до органу державної міграційної служби є те, що, позивач має побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин.

Крім того, відповідач при прийняті спірного наказу не взяв до уваги інформацію по країні походження позивача. Оцінка побоювань позивача повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації по країні походження щодо ситуації на момент звернення із заявою за захистом. Ситуація в країні походження при визначенні наявності підстав для надання міжнародного захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням в країні.

Також, відповідач не надає інформацію по країні походження з жодного авторитетного джерела задля отримання об`єктивної інформації про ситуацію в країні громадської належності, необхідно дослідити декілька джерел.

Суд зазначає, що ні матеріали справи, ні матеріали особової справи позивача не містять доказів наявності умов, які б унеможливлювали визнання позивача біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Тобто підстави для висновку про очевидну необґрунтованість заяви позивача, встановлені в ч.6 ст.8 Закону, відсутні.

Таким чином, наказ ГУ ДМС України в Одеській області №61 від 31.02.2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним та належить до скасування.

Для належного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів ОСОБА_3 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на вищевикладене, суд робить висновок, про задоволення позовних вимог.

VI. Розподіл судових витрат

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору в порядку п.14 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», питання про їх розподіл судом не вирішується.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.ст.2, 244-246 КАС України -

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №61 від 31.02.2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним і скасувати його.

3. Зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини постанови суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач- ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач - Головне управління Державна міграційна служба в Одеській області, адреса: 65045, м. Одеса, вул. Преображенська,44, .

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 29 липня 2021 року.

Суддя: О.Я. Бойко