Справа № 640/1638/19
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2021-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2021 року м. Київ № 640/1638/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Катющенка В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до про Національної поліції України визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просить суд визнати протиправною відмову Національної поліції України у зарахуванні пільгової вислуги років підполковника поліції начальника відділу Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України ОСОБА_1 до його календарної вислуги років, та зобов`язати відповідача зарахувати позивачу до календарної вислуги років вислугу у пільговому обрахунку, сформовану за період з 09.12.1996 по 05.05.1998 та з 22.01.1999 по 17.01.2019 у загальній кількості 7 років 11 місяців 21 день і визнати його право виходу на пенсію.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач відмовляючи у зарахуванні до календарної вислуги років вислугу років у пільговому обчисленні, фактично позбавив позивача права на призначення пенсії.

Ухвалою суду від 05.03.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі № 640/1638/19 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи.

28.03.2019 до суду від представника відповідача Золотухіної Г.О. надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого остання просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснила, що підставою для виникнення права на пенсію, призначення чи відмови у призначенні пенсії відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" є факт звільнення зі служби, натомість, позивач зі служби не звільнений, а отже не набув права на призначення та виплату пенсії. Також, вважає, що позивач помилково ототожнює відповідь відповідача на його звернення з відмовою у призначенні пенсії за вислугу років, оскільки відповідач не наділений повноваженнями щодо призначення, нарахування та виплати пенсії позивачеві. Звертає увагу, що згідно з положеннями Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" беззаперечною умовою призначення пенсії за вислугу років особі є наявність у останньої достатньої кількості календарної вислуги років.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

16.01.2019 позивач звернувся до начальника Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України з рапортом, у якому просив надати довідки щодо вислуги років останнього та повідомити:

станом на 30.09.2011 у календарному обчисленні і на пільгових умовах та чи були умови призначення пенсії за вислугу років згідно Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб";

станом на 14.01.2019 скільки складала у календарному обчисленні і на пільгових умовах та чи є умови призначення йому пенсії за вислугу років згідно Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб".

Листом від 21.01.2019 № 182/15/1/1-19 Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України повідомив ОСОБА_1 про наступне:

- станом на 30.09.2011 вислуга років останнього складала 20 років 04 місяці 06 днів, з яких: 14 років 01 місяць 04 дні - у календарному обчисленні та 06 років 03 місяці 02 дні - на пільгових умовах, які обраховані у відповідності до посад, які займав в періоди з 09.12.1996 до 05.05.1998 - проходження служби в Збройних Силах України та з 22.01.1999 до 30.09.2011 - під час проходження служби у відповідних підрозділах Міністерства внутрішніх справ України (розрахунок здійснено згідно наступних нормативних актів: наказів МВС України від 29.07.2008 № 361 та від 14.11.2007 № 431, постанови Кабінету Міністрів України від 16.11.2001 № 1497, постанови Верховної Ради України від 16.12.1993 № 3720-ХІІ). Відповідно до пункту "а" статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" (в редакції Закону № 3668-VI від 08.07.2011) по 30.09.2011 ОСОБА_1 мав підстави для призначення пенсії за вислугу років;

- станом на 17.01.2019 вислуга років останнього складала 29 років 04 місяці 11 днів, з яких: 21 рік 04 місяці 20 днів - у календарному обчисленні та 07 років 11 місяців 21 день - на пільгових умовах, які обраховані у відповідності до посад, які займав в періоди з 09.12.1996 до 05.05.1998 - проходження служби в Збройних Силах України та з 22.01.1999 до 17.01.2019 - під час проходження служби у відповідних підрозділах Міністерства внутрішніх справ України (розрахунок здійснено згідно наступних нормативних актів: наказів МВС України від 29.07.2008 № 361 та від 14.11.2007 № 431, постанови Кабінету Міністрів України від 16.11.2001 № 1497, постанови Верховної Ради України від 16.12.1993 № 3720-ХІІ). Відповідно до пункту "а" статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" (в редакції Закону № 3668-VI від 08.07.2011) з 01.10.2011 по теперішній час (17.01.2019) немає підстав для призначення пенсії за вислугу років.

Не погодившись з правовою позицією відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси

Таким чином, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

<...> поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші порушення прав та свобод позивача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує на те, що станом на 30.09.2011 останній мав право на призначення пенсії за вислугу років, проте, з 01.10.2011 позивач позбавлений такого права внаслідок неврахування відповідачем пільгової вислуги років у складі календарної.

Так, положеннями частини першої статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" передбачено, що особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

При цьому, частиною першою статті 2 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" встановлено, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.

За змістом пункту 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 N 3-1, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 15.02.2007 за N 135/13402 (далі - Порядок N 3-1), заяви про призначення пенсії за вислугу років та по інвалідності особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із Законом (2262-12), та особам, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до міжнародних договорів у галузі пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - органи, що призначають пенсії) через уповноважені структурні підрозділи Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства надзвичайних ситуацій України, Міністерства інфраструктури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної прикордонної служби України, Державної податкової служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державної інспекції техногенної безпеки України (далі - міністерства та інші органи).

З аналізу наведених правових норм вбачається, що право на призначення пенсії за вислугу років виникає у осіб, які мають право на пенсійне забезпечення на умовах Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", після звільнення останніх зі служби.

При цьому, процедура призначення такій особі пенсії включає звернення останньої до територіального органу Пенсійного фонду через уповноважений структурний підрозділ міністерства та інших органів.

Позивач не заперечує, що на момент звернення з рапортом від 16.01.2019, останній проходив службу в поліції.

Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що позивач не звертався до відповідача з заявою про призначення пенсії, суд дійшов висновку про передчасність звернення до суду з даним позовом.

При цьому, суд враховує, що згідно пунктів 12, 13 Порядку N 3-1 уповноважений структурний підрозділ у 10-денний термін з дня одержання заяви про призначення пенсії оформляє всі необхідні документи і своє подання про призначення пенсії (додаток 2), ознайомлює з ним особу, якій оформлюється пенсія, і направляє до органу, що призначає пенсії за місцем проживання особи.

Уповноважений структурний підрозділ надає допомогу особі в одержанні відсутніх на момент подання заяви документів для призначення пенсії.

У разі, якщо підготовлені не всі необхідні для призначення пенсії документи, подаються наявні документи, а документи, яких не вистачає, подаються додатково в строки, визначені пунктом 6 цього Порядку.

Копії документів, необхідних для призначення пенсії, що подаються уповноваженими структурними підрозділами до органів, що призначають пенсії, мають бути завірені цими уповноваженими структурними підрозділами в установленому порядку.

Копії документів, необхідних для призначення пенсії, що подаються безпосередньо заявниками до органів, що призначають пенсії, завіряються органами, що призначають пенсії.

Відповідно до пункту 16 Порядку N 3-1 при прийманні документів для призначення пенсії орган, що призначає пенсії: перевіряє правильність оформлення заяви й подання про призначення пенсії, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; здійснює попередню перевірку змісту і належного оформлення представлених документів; перевіряє правильність копій відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розходження.

Орган, що призначає пенсії, має право вимагати від міністерств та інших органів, заявників дооформлення поданих документів, а також подання додаткових документів та перевіряти в необхідних випадках обґрунтованість їх видачі.

Зважаючи на те, що на момент звернення до суду з даним позовом позивач продовжував проходження служби в поліції, а також не звертався до відповідача з заявою про призначення пенсії, суд дійшов висновку про відсутність порушеного права позивача оспорюваними діями відповідача.

При вирішенні даної справи, суд вважає необхідним роз`яснити позивачеві, що право на призначення пенсії за вислугу років виникне у останнього виключно у випадку звільнення зі служби в поліції.

Крім того, суд вважає необхідним звернути увагу позивача, що для призначення пенсій за вислугу років за Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" календарна вислуга років може бути зарахована на пільгових умовах відповідно до Порядку № 393.

Наведені висновки суду узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 14.04.2021 у справі № 480/4241/18.

При цьому, у вказаній постанові з метою забезпечення єдності та сталості судової практики Верховний Суд в складі Судової палати Касаційного адміністративного суду відступив від висновків щодо застосування норм права у постановах Верховного Суду від 22.11.2018 у справі №161/4876/17, від 15.08.2019 у справі №281/459/17, від 27.03.2020 у справі №569/727/17 та інших, у яких Верховний Суд дійшов висновку про неможливість пільгового обчислення вислуги років та невідповідності в цій частині Порядку № 393 Закону № 2262-ХІІ.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя В.П. Катющенко