Справа № 380/10642/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2021-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/10642/20 пров. № А/857/9682/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань Волошин М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Національної академії сухопутних військ імені Петра Сагайдачного на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної академії сухопутних військ імені Петра Сагайдачного про стягнення коштів,

суддя у І інстанції Гулик А.Г.,

час ухвалення судового рішення 13 год 06 хв,

місце ухвалення судового рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 09 березня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

20 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив стягнути з Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (далі НАСВ) на його користь середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки) у розмірі 32445,10 грн за період з 04 травня 2019 року по 21 жовтня 2020 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року у справі № 380/10642/20 позов задоволено частково. Стягнено з НАСВ на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки) у розмірі 32 894,32 грн за період з 04 травня 2019 року по 20 жовтня 2020 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що виходячи із принципу справедливості та співмірності з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки) за період з 04 травня 2019 року по 20 жовтня 2020 року у розмірі 32894,32 грн з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

У апеляційній скарзі НАСВ просила скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що спеціальним законодавством щодо спірних правовідносин є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-XII) та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення № 1153).

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Закон № 2011-XII та Положення №1153 не містять положень про застосування трудового законодавства щодо військовослужбовців, а також не містить положень що встановлювали б особливий вид відповідальності за несвоєчасне проведення розрахунків з військовослужбовцями. Відтак, спірні правовідносини, які виникли між НАСВ та позивачем, регулюються не Кодексом законів про працю України (далі КЗпП), а вказаним спеціальним законодавством.

Належним способом захисту порушеного права позивача у межах спірних правовідносин може бути невиключення військовослужбовця без його згоди зі списків особового складу військової частини відповідно до вимог спеціального законодавства (п. 242 Положення №1153), а не стягнення з НАСВ на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні відповідно до трудового законодавства (ст. 117 КЗпП), яке на спірні правовідносини не поширюється.

Суд першої інстанції помилково послався на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 30 жовтня 2018 року у справі № 806/2473/18, оскільки предметом розгляду у цій справі були спірні питання виплати заробітної плати, врегульовані нормами КЗпП.

До спірних правовідносин слід застосувати положення Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, пунктом 2 якої визначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців.

Під час розгляду справи № 380/3995/20 встановлено відсутність претензій позивача до порядку та терміну подання до звільнення, а також прохань (побажань) щодо проведення розрахунку (в тому числі і виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як' учаснику бойових дій) до виключення зі списків особового складу НАСВ. Отже, позивач не скористався порядком захисту порушеного, на його думку, права, що прямо передбачений нормами спеціального законодавства (п. 242 Положення №1153).

Представник НАСВ у судовому засіданні апеляційного суду підтримав подану апеляційну скаргу доводами, аналогічними до тих, що зазначені у її тексті. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибув, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції та слідує з матеріалів справи, наказом начальника НАСВ (по стройовій частині) від 03 травня 2019 року № 110 лейтенанта ОСОБА_1 , звільненого з військової служби у відставку за станом здоров`я, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 03 травня 2019 року.

У зв`язку із невиплатою компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 по 2019 роки позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 червня 2020 року у справі №380/3995/20 позов ОСОБА_1 до НАСВ про визнання протиправними дій, зобов`язання кошти задоволено.

Відповідач 21 жовтня 2020 року перерахував позивачу заборгованість із виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 по 2019 роки у сумі 32904,80 грн.

Відтак, ОСОБА_1 звернувся з позовом до адміністративного суду про стягнення з НАСВ середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (компенсації за невикористані дні додаткової відпустки), що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Згідно із приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон № 2011-ХІІ визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі .

Згідно із частиною 1 статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює за кріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 4 статті 9 цього ж Закону встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Як встановлено частиною 2 статті 9 Закону № 2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Приписами пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до частини 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ), закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Разом із тим, приписами наведених правових актів не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відтак, апеляційний суд звертає увагу на те, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню субсидіарно у тих випадках, коли нормами спеціального законодавства спірні правовідносини не врегульовані.

Тому слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані спеціальним законодавством, то до таких правовідносин слід застосовувати приписи КЗпП.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Приписами частини 1 статті 116 КЗпП передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 2 цієї ж статті визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із положеннями статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що норми статей 116 та 117 КЗпП хоча і є загальними, однак поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення особи з військової служби.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 червня 2020 року у справі №380/3995/20 було встановлено, що НАСВ не здійснила із ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні з військової служби у частині виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2019 рік.

Сума грошової компенсації за невикористані дні такої додаткової відпустки у сумі 32904,80 грн позивачу була виплачена відповідачем лише 21 жовтня 2020 року, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП.

З огляду на викладене апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що до спірних правовідносин слід застосувати положення частини 2 статті 117 КЗпП, оскільки на момент звільнення з військової служби позивачу не було виплачено всіх належних йому сум і розмір таких сум (розмір компенсації) був спірним.

Одночасно апеляційний суд наголошує на вірному врахуванні судом першої інстанції в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, відповідно до якої якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині 1 статті 117 КЗпП). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, доводи скаржника про неможливість застосування до спірних правовідносин приписів статті 117 КЗпП є безпідставними.

Водночас апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку із працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Окрім того, апеляційний суд акцентує увагу на тому, що суд першої інстанції, врахувавши правові позиції, що викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, вірно застосував до спірних правовідносин принцип співмірності і з урахуванням розміру недоплаченої суми та істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача стягнув з НАСВ на його користь 32894,32 грн (13,8 % від суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку).

Доводів щодо помилкового визначення судом першої інстанції спірної суми апеляційна скарга НАСВ не містить.

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Національної академії сухопутних військ імені Петра Сагайдачного залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року у справі № 380/10642/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Постанова у повному обсязі складена 29 липня 2021 року.