Справа № 540/2836/21
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2021-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________________________________________
УХВАЛА

29 липня 2021 р. м. ХерсонСправа № 540/2836/21

Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді: Войтовича І.І., розглянувши у письмовому провадженні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

22 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області, у якому просить:

- визнати протиправною відмову Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області щодо не виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги за 1997 рік, 2000 рік, 2002 -2007 роки та виплати йому матеріальної допомоги у розмірі меншому ніж це передбачено абзацом 4 п. 2 Указом Президента України від 04.10.1996 №926/96 "Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплату праці працівників органів внутрішніх справ" у 1999 та 2001 роках;

- стягнути з УМВС України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу за 1997 у сумі 154,25 грн., недоотриману матеріальну допомогу за 1997 рік у сумі 68,00 грн., матеріальну допомогу за листопад 2000 року - 305,25 грн., матеріальну допомогу за 2001 рік - 210,80 грн., матеріальну допомогу за 2002 рік -531,00 грн., матеріальну допомогу за листопад 2003 - 628,21грн., матеріальну допомогу за листопад 2004 року - 2141,88 грн., матеріальну допомогу за листопад 2005 року - 948,35 грн., матеріальну допомогу за листопад 2006 року - 1094,95 грн., матеріальну допомогу за листопад 2007 року - 1445,49 грн.

Ухвалою від 25.06.2021 року суд ухвалив відкрити провадження в адміністративній справі та розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

19.07.2021 р. від відповідача надійшло клопотання, в якому просить позов ОСОБА_1 залишити без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду. Клопотання мотивує тим, що ОСОБА_1 стало відомо про ненадання матеріальної допомоги не пізніше наступного дня після закінчення року, за який мала бути надана матеріальна допомога. Крім того, вважає, що заявлені вимоги не є тотожними стягненню належної заробітної плати, а відтак посилання на ч.2 ст.233 КЗпП України є безпідставним.

Частиною 3 статті 166 КАС України передбачено, що заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Згідно п.10 ч.1 ст.4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням викладеного, суд розглядає окреме процесуальне питання, а саме, клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду в порядку письмового провадження.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.1 ст.2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з даною позовною заявою, зазначає, що з довідок про розмір грошового забезпечення за 1997,1999-2007 роки стало відомо, що йому на нараховувалась та не виплачувалась матеріальна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на рік згідно із абз.4, 2 ст. 2 Указу Президента України № 296/96 від 04.10.1996 "Про умови грошового забезпечення осіб рядового та начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ".

Станом на день звернення із даним позовом УМВС не нарахувало та не сплатило належні позивачу вищезазначені складові грошового забезпечення.

Щодо строків звернення до суду позивач зазначає, що відповідно до рішення Конституційного суду України від 15.10.2013 р. № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 визначено поняття "заробітна плата" й "оплата праці" та право на їх отримання незалежно від того чи було нарахування таких виплат, а також на ст.116 КЗпП, ч.2 ст.233 КЗпП України якою передбачено право звернення до суду без обмеження строком.

Таким чином, зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів слідує, що спірні правовідносини виникли з приводу невиплати позивачу матеріальної допомоги за 1997,1999-2007 роки.

Отже, суд встановив, що позивач звернувся до суду із даним позовом за захистом порушеного права, порушення якого мало місце більше 20 років назад.

Натомість, суд, дослідивши матеріали справи, клопотання відповідача та проаналізувавши норми чинного законодавства, дійшов висновку про необґрунтованість клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, з огляду на наступне.

Положеннями ч.1 ст.122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи згідно з ч.2 ст.122 КАС України встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За змістом ч.1 ст.3 та ст.4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, відповідно до ч.1 ст.94 КЗпПУкраїни, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Водночас згідно ст.1 Конвенції "Про захист заробітної плати" № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15.10.2013 р. № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Водночас, структура заробітної плати визначена ст.2 Закону України "Про оплату праці", за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 р. у справі № 910/4518/16.

Отже, матеріальна допомога є складовою грошового забезпечення позивача, а тому, з урахуванням положень ст.233 КЗпП України, строк звернення до суду у даному спорі не застосовується.

При цьому, суд зазначає, що у рішенні Конституційного Суду України у справі від 15.10.2013 р. за № 9-рп/2013 (справа № 1-13/2013) суд дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Таким чином, право на отримання виплат, які повинні були виплачені працівникові при звільненні, не обмежується жодним строком.

Відтак, при зверненні до суду із даним позовом, позивач не обмежений строком звернення до суду, передбаченим ст.122 КАС України.

З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач необґрунтовано посилається на застосування до даних правовідносин строків звернення до суду, передбачених ст.122 КАС України.

За таких обставин, суд відмовляє відповідачу в задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 243, 248 КАС України,

ухвалив:

Відмовити Управлінню Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області в задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя І.І. Войтович