Справа № 120/3023/21-а
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2021-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

26 липня 2021 р. Справа №120/3023/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України про визнання відмови протиправною та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України про визнання протиправною відмови у нарахуванні та виплаті компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів за період з 13 березня 2009 року по 31 липня 2019 року в сумі 393890,54 гривень.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що під час роботи на посаді судді у Господарському суді Вінницької області з 01 червня 2005 року по 01 січня 2006 року заробітна плата йому виплачувалась у меншому розмірі, ніж необхідно було виплачувати.

У зв`язку із цим за захистом своїх прав та інтересів позивач звернувся до суду з позовом.

За результатами розгляду адміністративної справи Вінницьким окружним адміністративним судом 13 березня 2009 року прийнято рішення, яким визнано протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України та Господарського суду Вінницької області при нарахуванні заробітної плати позивачеві за період з 01 червня 2005 року по 01 січня 2006 року та зобов`язано Державну судову адміністрацію України здійснити фінансове забезпечення виплати недоотриманої заробітної плати та щомісячного грошового утримання позивачеві у розмірі 180681,16 гривень, Господарський суд Вінницької області зобов`язано нарахувати та виплатити позивачеві недоотриману заробітну плату та грошове утримання за період з 01 червня 2005 року по 01 січня 2006 року в розмірі 180681,16 гривень.

Вказане судове рішення набрало законної сили 27 травня 2010 року, виконавчі листи видано 17 серпня 2010 року.

Виконавчі листи пред`явлено до виконання та 23 вересня 2010 року Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження.

Проте, відповідачем кошти в сумі 180681,16 гривень виплачено позивачеві 31 липня 2019 року, що свідчить про затримку у їх виплаті.

27 січня 2021 року позивач звернувся до Державної судової адміністрації України із заявою про виплату йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Відповідач за наслідками розгляду заяви позивача листом вих. №Б231-21-398/21 від 26 лютого 2021 року відмовив у виплаті такої компенсації з огляду на те, що рішення Вінницького окружного адміністративного суду у справі №2-а-14369/08/0270 не виконане в строк не з його вини, адже кошти на підставі рішення суду можна було списати у безспірному порядку з бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів". Натомість, виконавчий лист перебував на виконанні в органах Державної виконавчої служби та Державної казначейської служби.

Позивач з такою відмовою не погоджується, вказуючи на обов`язок відповідача вчасно фінансово забезпечити виплату заробітної плати відповідно до положень чинного законодавства, а також виконати рішення суду, що набрало законної сили, в тому числі з коштів вказаної програми.

Ухвалою від 19 квітня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено її розгляд здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (у письмовому провадженні).

01 червня 2021 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог. Такий обґрунтований тим, що виплата компенсації втрати частини доходів пов`язується із настанням двох юридичних фактів, а саме: невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати та протиправні дії підприємства, установи, організації, що пов`язані з такою виплатою. Порядок виконання рішень судів про стягнення коштів з державних органів регулюється Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" і Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень, за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Абзацом 10 пункту 25 Порядку№845 передбачено, що в разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою. При цьому, положення пунктів 28-34 Порядку №845 застосовуються лише щодо зазначеної бюджетної програми. Виконання судових рішень, ухвалених на користь суддів, здійснюється за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів" у межах, передбачених асигнувань на відповідний бюджет. На думку представника відповідача, оскільки постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 13 березня 2009 року у справі №2-а-14369/08/0270 підлягала виконанню шляхом безспірного списання грошових коштів в сумі 180681,16 гривень з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», а таке списання могло здійснюватися лише Державною казначейською службою України, тому Державна судова адміністрація України не може нести відповідальність за протиправні дії інших органів.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив такі обставини.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 13 березня 2009 року у справі №2-а-14369/08/0270, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2010 року, визнано протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України та Господарського суду Вінницької області при нарахуванні заробітної плати позивачеві за період з 01 червня 2005 року по 01 січня 2006 року, а також зобов`язано Державну судову адміністрацію України здійснити фінансове забезпечення виплати недоотриманої заробітної плати та щомісячного грошового утримання позивачеві у розмірі 180681,16 гривень. Також цим рішенням зобов`язано Господарський суд Вінницької області нарахувати та виплатити позивачеві недоотриману заробітну плату та грошове утримання за період з 01 червня 2005 року по 01 січня 2006 року в розмірі 180681,16 гривень.

17 серпня 2010 року Вінницьким окружним адміністративним судом видано виконавчий лист №2-а-14369/08/0270.

Позивачем вказаний виконавчий документ пред`явлено до виконання.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 23 вересня 2010 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-а-14369/08/0270, що виданий 17 серпня 2010 року Вінницьким окружним адміністративним судом, та стосується визнання протиправною бездіяльності Державної судової адміністрації України та Господарського суду Вінницької області при нарахуванні заробітної плати ОСОБА_1 за період з 01 червня 2005 року по 01 січня 2006 року, а також зобов`язання Державну судову адміністрацію України здійснити фінансове забезпечення виплати недоотриманої заробітної плати та щомісячного грошового утримання ОСОБА_1 у розмірі 180681,16 гривень.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 01 червня 2013 року задоволено заяву старшого державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України та змінено спосіб та порядок виконання рішення, на підставі якого видано виконавчий лист №2-а-14369/08/0270, шляхом стягнення з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 недоотриману заробітну плату та щомісячне грошове утримання в розмірі 180681,16 гривень.

На виконання судового рішення Державною судовою адміністрацією України лише 31 липня 2019 року перераховано кошти у сумі 180681,16 гривень на банківський рахунок позивача.

27 січня 2021 року позивач звернувся до відповідача з листом стосовно компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням термінів виплати заробітної плати, в якій просив нарахувати та виплати вказану компенсацію у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду про стягнення з відповідача відповідних коштів.

За результатами розгляду заяви позивача Державна судова адміністрація України листом від 26 лютого 2021 року вих. №Б231-21-398/21 повідомила заявника про відсутність правових підстав для нарахування та виплати йому компенсації втрати частини доходів з огляду на те, що затримка у виконанні виконавчого листа №2-а-14369/08/0270 відбулася не з вини Державної судової адміністрації України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.

Особливості компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати визначені однойменним Законом (надалі - Закон).

Статтею 1 Закону передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру:

пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством);

соціальні виплати;

стипендії;

заробітна плата (грошове забезпечення).

сума індексації грошових доходів громадян;

суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3 Закону).

Згідно із статтею 4 Закону, виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

За приписами статті 6 Закону компенсацію виплачують за рахунок:

власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян;

коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету;

коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

На реалізацію положень згаданого Закону Кабінетом Міністрів України 21 лютого 2001 року №159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Відтак, за наведеного нормативного регулювання правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Використане у Законі та в Порядку формулювання про те, що компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що для виплати компенсації має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації, яким є невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, в тому числі й на підставі рішення суду.

Так, в ході судового розгляду встановлено, що постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 13 березня 2009 року у справі №2-а-14369/08/0270, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2010 року, визнано протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України та Господарського суду Вінницької області при нарахуванні заробітної плати позивачеві за період з 01 червня 2005 року по 01 січня 2006 року, а також зобов`язано Державну судову адміністрацію України здійснити фінансове забезпечення виплати недоотриманої заробітної плати та щомісячного грошового утримання позивачеві у розмірі 180681,16 гривень. Також цим рішенням зобов`язано Господарський суд Вінницької області нарахувати та виплатити позивачеві недоотриману заробітну плату та грошове утримання за період з 01 червня 2005 року по 01 січня 2006 року в розмірі 180681,16 гривень.

З метою примусового виконання вказаного судового рішення позивачем подано виконавчий лист №2-а-14369/08/0270 щодо зобов`язання Державну судову адміністрацію України здійснити фінансове забезпечення виплати недоотриманої заробітної плати та щомісячного грошового утримання позивачеві у розмірі 180681,16 гривень до органу державної виконавчої служби.

Починаючи із 23 вересня 2010 року органами державної виконавчої служби вчиняються дії щодо примусового виконання виконавчого листа №2-а-14369/08/0270, що виданий 17 серпня 2010 року Вінницьким окружним адміністративним судом.

При цьому, вказане судове рішення виконане Державною судовою адміністрацією України 31 липня 2019 року, адже саме тоді позивачеві на картковий рахунок надійшли кошти в сумі 180681,16 гривень.

Особливу увагу слід звернути на те, що під час примусового виконання згаданого вище виконавчого документа старший державний виконавець підрозділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду із заявою про зміну способу і порядку виконання судового рішення, за результатами розгляду якої суд ухвалою від 01 червня 2013 року змінив спосіб та порядок виконання рішення, на підставі якого видано виконавчий лист №2-а-14369/08/0270, шляхом стягнення з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 недоотриману заробітну плату та щомісячне грошове утримання в розмірі 180681,16 гривень.

Відтак, починаючи із 27 травня 2010 року (дня набрання рішенням Вінницького окружного адміністративного суду у справі №2-а-14369/08/0270 законної сили) у Державної судової адміністрації України виник обов`язок виконати таке судове рішення в частині, що стосується Державної судової адміністрації України, з огляду на приписи статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України.

Проте, рішення Вінницького окружного адміністративного суду у справі від 13 березня 2009 року у справі №2-а-14369/08/0270 виконане Державною судовою адміністрацією України 31 липня 2019 року.

Отже, суд установив, що заробітна плата та щомісячне грошове утримання ОСОБА_1 за період з 01 червня 2005 року по 01 січня 2006 року на виконання судового рішення виплачено Державною судовою адміністрацією України із затримкою, що нею і не заперечується.

У листі від 26 лютого 2021 року відповідач вказує на те, що затримка у виконанні судового рішення відбулася не з вини Державної судової адміністрації України, оскільки кошти в сумі 180681,16 гривень були списані із рахунку Державної судової адміністрації України лише після надіслання листа від 25 червня 2019 року на адресу Державної казначейської служби України, яким повідомлено про можливість списання таких з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів».

Однак, суд критично оцінює такі доводи з огляду те, що обов`язок у Державної судової адміністрації України щодо виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 березня 2009 року у справі №2-а-14369/08/0270 виник з ще 27 травня 2010 року, тобто після набрання цим рішенням законної сили.

При цьому, Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників затверджений 03 серпня 2011 року постановою Кабінету Міністрів України №845, а Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» набрав чинності 01 січня 2013 року, а тому до затвердження відповідного Порядку та набрання Законом чинності відповідачу ніщо не перешкоджало виконати відповідне судове рішення.

Більше того, посилання на те, що виконати рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 березня 2009 року у справі №2-а-14369/08/0270 виявилося можливим лише після надходження листа з Державної казначейської служби України від 13 червня 2019 року є безпідставними, адже виконавчий лист №2-а-14369/08/0270 ще у 2010 році пред`явлено до виконання органу державної виконавчої служби і з того часу вчинялися примусові дії щодо виконання такого.

Повідомлення Державною судовою адміністрацією України орган державної казначейської служби України про можливість списання коштів з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів» не свідчить про те, що такі кошти списані із затримкою з вини казначейської служби.

Таким чином, відмова відповідача у виплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є необгрунтованою.

З приводу вимоги щодо стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів за період з 13 березня 2009 року по 31 липня 2019 року в сумі 393890,54 гривень суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

На думку суду, наявний безпосередній взаємозв`язок вимоги про визнання відмови суб`єкта владних повноважень протиправною та вимоги про зобов`язання вчинити певні дії. Більш того, вимога зобов`язального характеру є похідною та залежить від задоволення основної позовної вимоги. Адже внаслідок визнання відмови суб`єкта владних повноважень протиправною, можливим є зобов`язання вчинити певні дії для відновлення порушених прав та інтересів позивача.

Водночас, і Закон, і Порядок покладає обов`язок щодо розрахунку компенсації втрати частини доходів саме на підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання (уповноважені органи), які допустили затримку виплати відповідного доходу.

А тому, на думку суду, саме Державна судова адміністрація України як орган, що здійснив виплату заробітної плати та щомісячного грошового утримання на виконання судового рішення і є тим органом, що уповноважений здійснити відповідне нарахування та виплату такої компенсації, врахувавши при цьому приписи і Закону, і Порядку.

Більше того, нарахування компенсації слід здійснити не з 13 березня 2009 року (як вимагає позивач), а починаючи з 27 травня 2010 року (дня набрання рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 13 березня 2009 року законної сили), адже саме з цього моменту у відповідача виник обов`язок вчиняти дії щодо виконання такого рішення.

На необхідності початку обрахунку суми компенсації з дня набрання рішенням суду законної сили вказував і Верховний Суд у постанові від 21 березня 2019 року у справі №826/2863/17.

Окрім того, як свідчить здійснений позивачем розрахунок компенсації втрат частини доходів, він стосується періоду з 13 березня 2009 року по 31 липня 2019 року, а тому помилкове визначення періоду виплати компенсації також унеможливлює обрання такого способу захисту порушеного права позивача, як стягнення конкретної суми компенсації.

Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №822/3121/17, від 15 серпня 2019 року у справі №674/24/17, від 16 грудня 2020 року у справі №521/21718/16-а та ряду інших.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушених прав та інтересів позивача є саме зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати та щомісячного грошового утримання за період з 27 травня 2010 року по 31 липня 2019 року включно.

Стосовно доводів відповідача про те, що адміністративний позов поданий поза межами строків, що встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, то такі слід відхилити з огляду на таке.

Частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Так, Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі №1-18/2013 надав офіційне тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України і роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення вказаної норми слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Отже, компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати є складовою заробітної плати позивача, а тому він має право на звернення до суду з цим позовом без обмеження будь-яким строком.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 січня 2020 року у справі №826/15879/18.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зважає на положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною 1 якої визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Позивач при зверненні до суду з позовною заявою сплатив судовий збір за одну вимогу майнового характеру в розмірі 3938,90 гривень, що підтверджується квитанцією від 14 квітня 2021 року, та за одну вимогу немайнового характеру в розмірі 908 гривень, що підтверджується квитанцією від 19 квітня 2021 року.

Відтак, оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову в частині вимоги немайнового характеру, а у задоволенні вимоги про стягнення на користь позивача коштів відмовлено, тому на користь позивача слід стягнути витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в розмірі 908 гривень за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 134, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Державної судової адміністрації України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати, що оформлена листом від 26 лютого 2021 року вих. №Б231-21-398/21.

Зобов`язати Державну судову адміністрацію України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати за період з 27 травня 2010 року по 31 липня 2019 року включно.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 )

Відповідач: Державна судова адміністрація України (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Липська, буд. 18/5; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 26255795)

Повний текст рішення складено 26.07.2021

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович