Справа № 380/2394/21
Суддя: Братичак Уляна Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2021 року справа №380/2394/21

зал судових засідань №7

Львівський окружний адміністративний суд

у складі:

головуюча суддя Братичак У.В.

секретар судового засідання Середа О.-В.І.,

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Горбаня О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) звернувся з позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (місцезнаходження: вул.Січових Стрільців, 11, м.Львів, 79007; ), в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо незаміни посвідки на постійне місце проживання;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області замінити посвідку на постійне місце проживання в Україні.

В обґрунтування позовних вимог, позивачем зазначено, що у вересні 2020 року у нього було вилучено посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 , але в замін іншої посвідки видано не було. На адвокатський запит представника позивача адвоката Олега Крета відповідач надав відповідь «Про розгляд запиту» №02-02 від листопада 2020 року. За результатами розгляду запиту повідомлено, що позивач отримав дозвіл на імміграцію відповідно до п.1ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію» та документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 25.11.2008 року, але під час звернення позивача до відповідача було встановлено, що отримана посвідка є недійсною, оскільки підлягала обміну при досягненні іноземцем 45-річного віку у 2014 році. Вважаючи бездіяльність відповідача щодо незаміни посвідки на постійне місце проживання незаконною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 29.03.2021 відкрито справдження у справі; справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

22.04.2021 року за вх. №28199 від ГУ ДМСУ у Львівській області надійшов відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено, що листи управління долучені позивачем до позовної заяви носять суто інформаційний характер та не є індивідуальними актами, оскільки не породжують конкретних прав та обов`язків для позивача. Окремо представник відповідача звертає увагу суду, що відповідач не приймав рішення про відмову в обміні та видачі посвідки на постійне проживання щодо позивача. Відповідач також не приймав жодного рішення щодо вилучення посвідки на постійне проживання позивача та не вилучав посвідку. Зазначені рішення приймаються органом , який прийняв рішення про надання дозволу позивачу на імміграцію, а не відповідачем.

Ухвалою суду від 31.05.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, що мають значення для справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд встановив таке.

ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації, ІНФОРМАЦІЯ_1 , який прибув на територію України в 2008 році.

Судом встановлено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 отримав дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію», як особа, яка перебуває у шлюбі понад два роки з громадянином України.

25.11.2008 року позивача документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 з терміном дії безстроково після отримання дозволу на імміграцію.

10.08.2007 року між позивачем та громадянкою України ОСОБА_2 зареєстровано шлюб.

28.10.2009 року між позивачем та громадянкою України ОСОБА_2 розірвано шлюб.

У зв`язку з досягненням 45-річного віку з метою обміну посвідки, позивач звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області з заявою «Про обмін посвідки в зв`язку із досягненням 45 років».

У відповідь ГУ ДМС України у Львівській області повідомило позивача, що правовою нормою п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію в України надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України. Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, реєстрацію шлюбу позивача з громадянкою України ОСОБА_2 проведено 10.08.2007 року, актовий запис №227, тобто вбачається відсутність у позивача законодавчих підстав на момент отримання дозволу на імміграцію Україну, оскільки позивач у шлюбі перебував менше двох років. Таке право для отримання дозволу на імміграцію мало бути лише після 10.08.2009 року, тому прийняте рішення ВГІРФО УМВСУ у м. Севастополі суперечить вимогам Закону України «Про імміграцію».

Вказано, що звернення позивача розглянуто відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» та не може вважатись відмовою у наданні адміністративної послуги.

В подальшому представник позивача звернувся із адвокатським запитом до ГУ ДМС України у Львівській області, в якому просив надати письмову відповідь з посиланням на норми діючого законодавства про правові підстави відмови позивачу в обміні його посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 25.11.2008 року у зв`язку з досягненням нею 45-річного віку.

У відповідь ГУ ДМС України у Львівській області повідомило, що відповідно до приписів Порядку оформлення документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, громадянам, які проживають на тимчасово окупованій території України (затверджений постановою КМ України №289 від 04.06.2014 року) заява іноземця або особи без громадянства про обмін (втрату) посвідки на постійне проживання приймається за умови пред`явлення документів, які згідно із Законом України "Про імміграцію" підтверджують підстави отримання дозволу на імміграцію (посвідки на постійне проживання), чи їх копій. Право для отримання дозволу на імміграцію мало бути лише після 10.08.2009 року, тому прийняте рішення ВГІРФО УМВСУ у м. Севастополі суперечить вимогам Закону України «Про імміграцію» та підлягає скасуванню.

Таким чином, на думку позивача, відповідач не вчинив жодних дій стосовно посвідки позивача про постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 25.11.2008 року, ухилившись від її обміну.

При вирішенні спору по суті суд враховує наступне.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначається Законами України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства») та «Про імміграцію» від 07.06.2001 №2491-ІІІ (далі - Закон України «Про імміграцію»).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про імміграцію» іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з ст. 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання (ч.1 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Відповідно до ч.14 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України

Іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та сімнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання (ч.1 ст.5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Статтею 11 Закону України «Про імміграцію» особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Як передбачає ст.12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Як встановлено судом, дозвіл на імміграцію ОСОБА_1 не скасовувався, а тому твердження відповідача про надання посвідки про постійне проживання в Україні за відсутності на те правових підстав, суд кваліфікує як припущення.

Відповідно до п.7 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 за №321 (далі - Порядок №321) обмін посвідки здійснюється у разі, зокрема, досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).

Оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін здійснюється територіальними органами / територіальними підрозділами ДМС через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру у взаємодії з Державним центром персоналізації документів державного підприємства "Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів" (далі - Центр) (п.9 Порядку №321).

Документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів / територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства (п.16 Порядку №321).

Місцем проживання позивача є с. Стоянів, Радехівського району, Львівської області, а тому відповідальним територіальним підрозділом за місцем проживання позивача є ГУ ДМС України у Львівській області, що спростовує твердження відповідача про відсутність у нього повноважень на заміну посвідки про постійне місце проживання позивача.

Відповідно до п.41 Порядку №321 у разі коли обмін посвідки здійснюється у зв`язку із закінченням строку її дії або оформленням нової посвідки в разі втрати або викрадення, додатково подаються документи, зазначені у підпункті 4 пункту 32, пунктах 33 і 34 цього Порядку.

Для отримання нової посвідки іноземець або особа без громадянства здають посвідку, що подавалася для обміну у випадку, зазначеному у пункті 19 цього Порядку (п.56 Порядку №321).

До заяви-анкети вносяться:

1) відомості про те, що іноземець або особа без громадянства здали посвідку, із зазначенням реквізитів посвідки (крім випадку, зазначеного в пункті 6 цього Порядку);

2) підпис іноземця або особи без громадянства із зазначенням дати отримання посвідки. Якщо іноземець або особа без громадянства через фізичні вади не можуть підтвердити власним підписом факт отримання посвідки, працівник територіального органу / територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта робить відмітку про її отримання, зазначає дату видачі посвідки та засвідчує факт видачі власним підписом;

3) прізвище та ініціали, власний підпис (із зазначенням дати) працівника територіального органу / територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта, на якого згідно з його службовими обов`язками покладено функції з видачі посвідки (п.58 Порядку №321).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не інформував позивача про відмову в прийнятті документів, незважаючи на ту обставину, що позивач подав до відповідача заяву про обмін посвідки в зв`язку із досягненням 45 років.

До заяви було додано: копію договору купівлі-продажу, копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, копію довідки про взяття на облік внутрішньопереміщеної особи, копію ІПН, копію квитанції про сплату штрафу, копію постанови про накладення адміністративного стягнення, копію протоколу про адміністративне правопорушення, копія свідоцтва про розірвання шлюбу, копію паспорта, копію посвідки, копію витягу з Державного реєстру актів цивільного стану.

Рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом / територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні (п.43 Порядку №321).

Відповідно до п.62 Порядку №321 територіальний орган / територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли:

1) іноземець або особа без громадянства мають посвідку чи посвідку на тимчасове проживання (крім випадків обміну посвідки або оформлення посвідки іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання), посвідчення біженця чи посвідчення особи, якій надано додатковий захист, які є дійсними на день звернення;

2) іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду;

3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію;

4) встановлено належність особи до громадянства України;

5) за видачею посвідки звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень для її отримання;

6) іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17 - 19 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки;

7) отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця та особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, чи іноземець або особа без громадянства вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином;

8) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі або строк його дії закінчився;

9) встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію;

10) виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну;

11) в інших випадках, передбачених законом.

В даному випадку відповідач прийняв заяву відповідача про обмін посвідки у зв`язку з 45-річчям, не повертав цю заяву на доопрацювання, не прийняв рішення про обмін посвідки та не прийняв рішення про відмову в оформленні посвідки, тобто, відповідач взагалі не вчинив жодних дій передбачених Порядком №321 по відношенню до заяви позивача про обмін посвідки.

Таким чином, має місце протиправна бездіяльність відповідача щодо не заміни посвідки на постійне місце проживання.

Стосовно позовних вимог про покладення на ГУ ДМС України у Львівській області обов`язку замінити позивачу посвідку на постійне місце проживання в Україні, то суд враховує наступне.

Спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Частиною 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно з частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ураховуючи, що відповідач не вчиняв дій стосовно відмови в обміні посвідки, не приймав рішення про відмову в оформленні посвідки та не вилучав посвідку про право на постійне проживання та не повертав позивачу заяву на доопрацювання, то суд вважає, наведене доказом того, що подані позивачем документи були достатніми для обміну посвідки.

За таких обставин, належним та достатнім способом захисту позивача у спірних правовідносинах є зобов`язання ГУ ДМС України у Львівській області обміняти ОСОБА_1 посвідку на постійне проживання на території України у зв`язку із досягненням ним 45-річного віку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатись на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Щодо судового збору, то згідно ч.1 ст.139 КАС України такий відшкодовується позивачу в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо не заміни посвідки ОСОБА_1 на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 25.11.2008.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області здійснити обмін посвідки ОСОБА_1 на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 25.11.2008.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення виготовлено 30.07.2021

Суддя Братичак Уляна Володимирівна