Справа № 0907/2-а-3/2011
Суддя: Татарінова О. А.
Дата ухвалення: 2021-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 0907/2-а-3/2011
Провадження № 2-а/344/3/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Татарінової О.А.,

секретаря Кондратів Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Івано-Франківського міського управління юстиції, Івано-Франківського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Держави України в особі Міністерства юстиції України про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування майнової та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області знаходиться вищевказана адміністративна справа.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 28.03.2005р. позов ОСОБА_1 до відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції, Івано-Франківського міського управління юстиції, головного управління юстиції в Івано-Франківській області про визнання невиконання судових рішень та стягнення матеріальної шкоди та позов ОСОБА_2 до відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції, Івано-Франківського міського управління юстиції, головного управління юстиції в Івано-Франківській області, держави в особі Державного казначейства України про визнання невиконання судових рішень та стягнення компенсації нанесених збитків, було об`єднане в одне провадження.

Відповідно до ч. 7 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України після набрання чинності цим Кодексом заяви і скарги у справах, що виникають з адміністративно-правових відносин, подані і не розглянуті до набрання чинності КАС України, розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. А тому, Івано-Франківський міський суд в подальшому здійснював розгляд даної справи з 01.09.2005 року в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 26.01.2006р. адміністративний позов ОСОБА_3 до відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції, Івано-Франківського міського управління юстиції, держави в особі Державного казначейства України про визнання невиконання судових рішень та стягнення компенсації нанесених збитків, позов ОСОБА_1 до Івано-Франківського міського управління юстиції про визнання невиконання судових рішень та стягнення матеріальної шкоди та позов ОСОБА_2 до відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції, Івано-Франківського міського управління юстиції, держави в особі Державного казначейства України про визнання невиконання судових рішень та стягнення компенсації нанесених збитків, було об`єднане в одне провадження.

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2012 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції щодо невиконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 року та рішення Івано-Франківського міського суду від 18.11.2004 р. та визнано, що Івано-Франківське міське управління юстиції та Головне управління юстиції в Івано-Франківській області допустили бездіяльність в частині невиконання обов`язку по контролю за діяльністю відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції. Стягнуто з відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції завдану моральну шкоду в користь ОСОБА_1 10 000 грн., ОСОБА_2 5000 грн., ОСОБА_3 5000 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2013 року апеляційні скарги Прокуратури Івано-Франківської області, Відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, Головного управління юстиції в Івано-Франківській області, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2012 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Відділу Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції щодо не виконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 року та рішення Івано-Франківського міського суду від 28.02.2001 р. Визнано, що Івано-Франківське міське управління юстиції та Головне управління юстиції в Івано-Франківській області допустили бездіяльність в частині невиконання обов`язку по контролю за діяльністю Відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції. В решті вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22 вересня 2015 року касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 задоволено частково. Постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 9 листопада 2012 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 7 серпня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 жовтня 2015 року (суддя Бородовський С.О.) справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Івано-Франківського міського управління юстиції, Відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, Головного управління юстиції в Івано-Франківській, треті особи Державна казначейська служба України, Прокуратура Івано-Франківської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії призначено до судового розгляду.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 листопада 2015 року (суддя Бородовський С.О.) в задоволенні клопотання про відвід головуючого відмовлено; провадження в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Івано-Франківського міського управління юстиції, відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції, Головного управління юстиції в Івано-Франківській області, третя особа Державної казначейської служби України, Прокуратура Івано-Франківської області про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дію, відшкодування моральної шкоди, закрито.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 задоволено. Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 листопада 2015року в адміністративній справі №0907/2-а-3/2011 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження її розгляду в іншому складі суду.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 травня 2016 року (суддя Домбровська Г.В.) прийнято до провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Івано-Франківського міського управління юстиції, Відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, Головного управління юстиції в Івано-Франківській, треті особи Державна казначейська служба України, Прокуратура Івано-Франківської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, та в подальшому прийнято до провадження суддею Татаріновою О.А.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2020 року залучено до участі в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Івано-Франківського міського управління юстиції, Відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, Головного управління юстиції в Івано-Франківській області, треті особи: Державна казначейська служба України, про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування майнової та моральної шкоди, в якості співвідповідача Державу України в особі Державної казначейської служби України.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2020 року залучено до участі в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Івано-Франківського міського управління юстиції, Відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, Головного управління юстиції в Івано-Франківській області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи: Державна казначейська служба України, про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування майнової та моральної шкоди, в якості правонаступника Головного управління юстиції в Івано-Франківській області - Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) та відділ Державної виконавчої служби Івано-Франківського управління юстиції замінено на Івано-Франківський міський відділ Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2020 року залучено до участі в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Івано-Франківського міського управління юстиції, Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Івано-Франківського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи: Державна казначейська служба України, про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування майнової та моральної шкоди, в якості співвідповідача Державу України в особі Міністерства юстиції України.

Позовні вимоги неодноразово уточнювались та доповнювались (11.02.2005р.; 12.11.2007р.; 02.07.2008р.; 09.03.2009р.; 12.03.2009р., 19.10.2012р. ) та 23.10.2012р. остаточно позовні вимоги позивачами визначені в наступній редакції: 1.Визнати, що відділ ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції повторно незаконно не виконав вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 року та рішення Івано-Франківського міського суду від 28.02.2001р., не мав реального наміру його виконання; 2.Визнати, що Івано-Франківське міське управління юстиції та управління юстиції в Івано-Франківській області допустили незаконну бездіяльність в частині невиконання обов`язку контролю за діяльністю ВДВС та вимог статті 5 Закону України "Про державну виконавчу службу"; 3.Визнати, що Івано-Франківським міським управлінням юстиції; управлінням юстиції в Івано-Франківській області та відділом ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції незаконно не виконували міжнародних зобов`язань держави та вимог національного законодавства щодо боротьби з відмиванням коштів, одержаних злочинним шляхом та постановити окрему ухвалу на адресу Міністерства закордонних справ України, якою зобов`язати керівника цього органу інформувати Президента та Уряд України про це та висунути вимогу вжиття невідкладних та вичерпних заходів реагування; 4. Визнати, що діяннями відповідачів - відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції, Івано-Франківського міського управління юстиції та управління юстиції в Івано-Франківській області, наслідком яких стало повторне незаконне невиконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 р. створено загрозу майну позивачів, а саме - неможливість в подальшому виконати судові рішення в частині повної компенсації збитків (зобов`язань, покладених на боржника вироком суду та актами цивільного законодавства); 5. Визнати, що відповідачем - відділом ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції застосовано обман при ухваленні одностороннього адміністративного правочину - постанови про повернення виконавчого листа стягувачеві без виконання та не усунуто його наслідків до вирішення справи судом; 6. Визнати, що загальна сума несплаченого боргу та похідних компенсацій (сумарний розмір втраченого майна та упущеної вигоди позивача ОСОБА_1 станом на 05.08.2001 р.) становить: (154577,50 2) = 309155,00 доларів США та (5674,50 2) = 11349,00 гривень; 7. Відшкодувати з держави завдані ОСОБА_1 , повторним створенням та не усуненням загрози його майну та обманом, застосованим відповідачем - відділом Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції збитки (втрачене майно та упущену вигоду) в сумі 15.432.432,40 гривні 40 коп.; 8. Відшкодувати з держави понесені на поновлення порушеного права на судовий захист та виконання вироку суду в частині майнових прав ОСОБА_1 , збитки в загальній сумі 1036, 88 гривень 88 коп.; 9. Компенсувати з держави завдану ОСОБА_1 , діяннями відповідачів - відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції, Івано-Франківського міського управління юстиції та управління юстиції в Івано-Франківській області, наслідком яких стало повторне незаконне невиконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 р. моральну шкоду в сумі 150000 гривень; 10. Визнати, що загальна сума несплаченого боргу та похідних компенсацій (сумарний розмір втраченого майна та упущеної вигоди станом на 05.08.2001 р.) ОСОБА_3 становить: (115881,00 2) = 231762,00 доларів США та (3783,00 2) = 7566,00 гривень; 11. Відшкодувати з держави завдані ОСОБА_3 обманом, застосованим відповідачем - відділом Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції збитки (втрачене майно та упущену вигоду) в сумі 11.563.262,60 гривні 60 коп.; 12. Компенсувати з держави завдану ОСОБА_3 діяннями відповідачів - відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції, Івано-Франківського міського управління юстиції та управління юстиції в Івано-Франківській області, наслідком яких стало повторне незаконне невиконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 р. моральну шкоду в сумі 100000 гривень.; 13. Визнати, що номінальна вартість шкоди позивача ОСОБА_2 становить 52946,00 гривень; реальна вартість шкоди, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення становить 594725,31 грн; 3% річних склали 7237,53 грн.; 14. Визнати що ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції несе субсидіарну відповідальність щодо відшкодування належних ОСОБА_2 компенсацій заподіяних їй та майну збитків в повному обсязі, що становить 1203925,6 грн..; 15. Компенсувати спричинену моральну шкоду в сумі 120000 гривень; 15. Відшкодувати з держави завдані ОСОБА_2 обманом, застосованим відповідачем - відділом Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції та Івано-Франківського міського управління юстиції збитки в подвійному розмірі в сумі 2407851,20 гривні 60 коп.; 16. Судові витрати стягнути з відповідачів.

21 вересня 2020 року від позивача та представника позивача ОСОБА_1 надійшла заява про уточнення формулювання та розміру позовних вимог (а.с. 128-153, т. 11), згідно з якою позивачі просять суд:

1) визнати, що відділ ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції повторно незаконно не виконав вирок Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 року та рішення Івано-Франківського міського суду від 28.02.2001 року та не мав реального наміру їх виконання, що призвело до унеможливлення виконання вироку суду взагалі;

2) визнати, що Івано-Франківське міське управління юстиції та управління юстиції в Івано-Франківській області допустили незаконну бездіяльність в частині невиконання обов`язку контролю за діяльністю ВДВС та вимог статті 5 Закону України "Про державну виконавчу службу";

3) визнати, що Івано-Франківським міським управлінням юстиції, управлінням юстиції в Івано-Франківській області та відділом ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції незаконно не виконано міжнародних зобов`язань держави та вимог національного законодавства щодо боротьби з відмиванням коштів, одержаних злочинним шляхом та постановити окрему ухвалу на адресу Міністерства закордонних справ України, якою зобов`язати керівника цього органу інформувати Президента та Уряд України про це та встановити строк для вжиття невідкладних та вичерпних заходів реагування, про що повідомити суд;

4) визнати, що діяннями відповідачів - відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції, Івано-Франківського міського управління юстиції та управління юстиції в Івано-Франківській області, наслідком яких стало повторне незаконне невиконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 р. створено та реалізовано загрозу майну позивачів, а саме - неможливість в подальшому виконати судові рішення в частині повної компенсації збитків (зобов`язань, покладених на боржника вироком суду та актами цивільного законодавства);

5) визнати (застосувавши аналогію закону і права), що відповідачем - відділом ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції застосовано обман при підготовці та ухваленні одностороннього адміністративного правочину - постанови про повернення виконавчого листа стягувачеві без виконання та не усунуто його наслідків до вирішення справи судом;

6) Стягнути з Держави Україна в особі відповідного органу державного казначейства - Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України у відшкодування майнової шкоди (втраченого майна та упущеної вигоди), завданої при повторному невиконанні вироку суду від 24.11.1997 р. ОСОБА_1 обманом, застосованим відповідачем - відділом Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, який призвів до унеможливлення виконання вироку суду в частині майнових стягнень і безповоротної втрати майна в сумі:

- подвійного розміру повної вартості майна (реальних збитків та упущеної вигоди), безповоротно втраченого внаслідок створення та неусунення загрози майну способом повторного незаконного невиконання цим відповідачем вироку Івано-Франківського обласного суду від 24 листопада 1997 року та неусунення наслідків встановленої судами та неоспореної тотальної бездіяльності за весь час провадження в цій справі, обчисленої відповідно до статей 230, 536, 625, 1048 та 1214 Цивільного Кодексу України від належного від боржника подвійного розміру загальної суми: зобов`язання 35000 доларів США, 3% річних та плати за користування грошовими коштами (у визначеному угодою розмірі процентів - 20% місячних чи за вичерпно обгрунтованою судом обраною альтернативою в розмірі облікової ставки НБУ) за весь час їх перебування у незаконному користуванні боржника від 01 липня 1995 р. до дня розгляду справи судом, на розсуд суду - або безпосередньо у валюті зобов`язання, або конвертованих в національну валюту за курсом Національного банку України на день платежу, та подвійного розміру загальної суми незаконно невиконаного стягнення грошового зобов`язання в сумі 3000 гривень з додаванням 3% річних та компенсації інфляційних змін з обчисленням відповідно до статті 625 ЦК України за період з 04 листопада 1999 року до дня платежу;

7) Стягнути з Держави Україна в особі відповідного органу державного казначейства - Державної казначейської служби України в порядку регресу витрати, пов`язані з розглядом справи, вимушено понесені ОСОБА_1 для здійснення звернення до суду, виклику відповідачів через засоби масової інформації та підготовкою до розгляду справи в загальній сумі 1036, 88 (одна тисяча тридцять шість) гривень 88 коп. та судові витрати, понесені для повторного розгляду справи;

8) Стягнути з Держави Україна в особі відповідного органу державного казначейства - Державної казначейської служби України завдану ОСОБА_1 , діяннями відповідачів - відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції, Івано-Франківського міського управління юстиції та управління юстиції в Івано-Франківській області, наслідком яких стало повторне незаконне невиконання та кінцеве унеможливлення виконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 р. в частині майнових стягнень моральну шкоду в загальній сумі 250000 (двісті п`ятдесят тисяч) грн.;

9) Стягнути з Держави Україна в особі відповідного органу державного казначейства - Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України у відшкодування майнової шкоди (втраченого майна та упущеної вигоди), завданої при повторному невиконанні вироку суду від 24.11.1997 р. ОСОБА_3 обманом, застосованим відповідачем - відділом Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, який призвів до унеможливлення виконання вироку суду в частині майнових стягнень і безповоротної втрати майна в сумі: подвійного розміру повної вартості майна (реальних збитків та упущеної вигоди), безповоротно втраченого внаслідок створення та неусунення загрози майну способом повторного незаконного невиконання цим відповідачем вироку Івано-Франківського обласного суду від 24 листопада 1997 року та неусунення наслідків встановленої судами та неоспорєної тотальної бездіяльності за весь час провадження в цій справі, обчисленої відповідно до статей 230, 536, 625, 1048 та 1214 Цивільного Кодексу України від належного від боржника подвійного розміру загальної суми: зобов`язання 38000 доларів США, 3% річних та плати за користування грошовими коштами (у визначеному угодою розмірі процентів - 20% місячних чи за вичерпно обгрунтованою судом обраною альтернативою в розмірі облікової ставки НБУ) за весь час їх перебування у незаконному користуванні боржника з 01 березня 1996 року до дня розгляду справи судом, на розсуд суду - або безпосередньо у валюті зобов`язання, або конвертованих в національну валюту за курсом на день платежу, та подвійного розміру загальної суми незаконно невиконаного стягнення зобов`язання в сумі 2000 гривень з додаванням 3% річних та компенсації інфляційних змін з обчисленням відповідно до статі 625 ЦК України за період з 04 листопада 1999 року до дня платежу;

10) Стягнути з Держави Україна в особі відповідного органу державного казначейства - Державної казначейської служби України завдану ОСОБА_3 , діяннями відповідачів - відділу ДВС Івано- Франківського міського управління юстиції, Івано-Франківського міського управління юстиції та управління юстиції в Івано-Франківській області, наслідком яких стало повторне незаконне невиконання та кінцеве унеможливлення виконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 р. в частині майнових стягнень моральну шкоду в загальній сумі 200000 (двісті тисяч) гривень;

11) судові витрати покласти на відповідачів.

27.04.2021 року до суду надійшла заява позивача ОСОБА_1 та представника позивача ОСОБА_3 про надання кінцевого розрахунку розміру позовних вимог ( доповнення до заяви від 17.09.2020 року) в порядку ст.ст.47,159,224 КАС України в якій просили прийняти відповідні позовні вимоги, згідно їх нумерації в заяві від 17.09.2020 р., а саме :

6) Стягнути з Держави Україна в особі відповідного органу державного казначейства - Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України у відшкодування майнової шкоди (втраченого майна та упущеної вигоди), завданої при повторному невиконанні вироку суду від 24.11.1997р. ОСОБА_1 обманом, застосованим відповідачем - відділом Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, який призвів до унеможливлення виконання вироку суду в частині майнових стягнень і безповоротної втрати майна в сумі:

подвійного розміру повної вартості майна (реальних збитків та упущеної вигоди), безповоротно втраченого внаслідок створення та неусунення загрози майну способом повторного незаконного невиконання цим відповідачем вироку Івано-Франківського обласного суду від 24 листопада 1997 року та неусунення наслідків встановленої судами та неоспореної тотальної бездіяльності за весь час провадження в цій справі, обчисленої відповідно до статей 230, 390, 536, 625, 1048 та 1214 Цивільного Кодексу України від належної від боржника загальної суми: зобов`язання 35000 доларів США, 3% річних та плати за користування грошовими коштами (у визначеному угодою розмірі процентів - 20% місячних) за весь час їх перебування у незаконному користуванні боржника від 01 липня 1995 р. до розгляду справи судом станом на 29 квітня 2021 р., на розсуд суду - або безпосередньо у валюті зобов`язання, або конвертованих в національну валюту за курсом Національного банку України на день платежу, що становить 4457837,80 доларів США, та подвійного розміру загальної суми незаконно невиконаного стягнення грошового зобов`язання в сумі 3000 гривень з додаванням 3% річних та компенсації інфляційних змін з обчисленням відповідно до статті 625 ЦК України за період з 04 листопада 1999 року до розгляду справи судом станом на 29 квітня 2021 р., що становить 90391, 04 гривень;

7) стягнути з Держави Україна в особі відповідного органу державного казначейства - Державної казначейської служби України в порядку регресу витрати, пов`язані з розглядом справи, вимушено понесені ОСОБА_1 для здійснення звернення до суду, виклику відповідачів через засоби масової інформації та підготовкою до розгляду справи в загальній сумі 1036, 88 гривень та судові витрати, пов`язані зі вчиненням процесуальних дій та з підготовкою розгляду справи для повторного розгляду справи в загальній сумі 1178,12 гривень, всього 2215, 00 гривень;

9) Стягнути з Держави Україна в особі відповідного органу державного казначейства - Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України у відшкодування майнової шкоди (втраченого майна та упущеної вигоди)у завданої при повторному невиконанні вироку суду від 24.11.1997 р. ОСОБА_3 обманом, застосованим відповідачем - відділом Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, який призвів до унеможливлення виконання вироку суду в частині майнових стягнень і безповоротної втрати майна в сумі:

подвійного розміру повної вартості майна (реальних збитків та упущеної вигоди), безповоротно втраченого внаслідок створення та неусунення загрози майну способом повторного незаконного невиконання цим відповідачем вироку Івано-Франківського обласного суду від 24 листопада 1997 року та неусунення наслідків встановленої судами та неоспореної тотальної бездіяльності за весь час провадження в цій справі, обчисленої відповідно до статей 230, 536, 625, 1048 та 1214 Цивільного Кодексу України від належної від боржника загальної суми: зобов`язання 38000 доларів США, 3% річних та плати за користування грошовими коштами (у визначеному угодою розмірі процентів - 20%) за весь час їх перебування у незаконному користуванні боржника з 01 березня 1996 року до дня розгляду справи судом станом на 29 квітня 2021 р., на розсуд суду - або безпосередньо у валюті зобов`язання, або конвертованих в національну валюту за курсом на день платежу, що становить 4718504,76 доларів США та подвійного розміру загальної суми незаконно невиконаного стягнення зобов`язання в сумі 2000 гривень з додаванням 3% річних та компенсації інфляційних змін з обчисленням відповідно до статті 625 ЦК України за період з 04 листопада 1999 року до розгляду справи судом станом на 29 квітня 2021 р., що становить 60349, 16 грн.

Від відповідача - Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) надійшов відзив на позовну заяву (заяву про уточнення формулювання та розміру позовних вимог) (а.с. 208-218, т. 11). У відзиві зазначено, що 03.08.2001 року у відділ державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції поступили виконавчі документи про стягнення коштів з гр. ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 та інших. Здійснення виконавчого провадження було доручено державному виконавцю ОСОБА_6 , а після його звільнення державному виконавцю ОСОБА_7 . Згідно відповіді ДАІ від 04.02.2002 року транспортні засоби за ОСОБА_5 не зареєстровані. Згідно відповіді Івано-Франківського обласного управління Ощадбанку від 13.03.2002 року грошові вклади на ОСОБА_5 не виявлено. Згідно відповіді ОБТІ від 18.02.2002 року нерухоме майно за ОСОБА_5 не зареєстровано. При виході на місце виконання 03.09.2001 року по АДРЕСА_7 державним виконавцем встановлено, що майно яке належало б боржнику відсутнє і він там не проживає, про що складено акт. В ході виконавчих дій встановлено, що ОСОБА_5 проживає в м. Калуш (акти від 06.03.2002р., 19.03.2002р., 12.04.2002р.). 10.05.2002 року вищевказані виконавчі документи направлено на виконання у відділ ДВС Калуського міського управління юстиції. 31.03.2004 року виконавчі документи про стягнення коштів з ОСОБА_5 у користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та інших повторно поступили на виконання у відділ ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції, так як боржник у м. Калуші не проживає, а згідно з довідки паспортного відділення Калуського РМВ УМВС ОСОБА_5 зареєстрований у м. Івано-Франківську. Того ж дня державним виконавцем Пилип`юком Я. В. винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень та об`єднано їх в зведене виконавче провадження. Для перевірки майнового стану ОСОБА_5 направлено запити в ДАІ та ОБТІ. Згідно відповіді ДАІ від 12.04.2004 року за ОСОБА_5 транспортні засоби реєстраційно-екзаменаційними підрозділами області не зареєстровані, згідно відповіді ОБТІ від 14.04.2004 року нерухоме майно за боржником не зареєстровано. При виході за місцем прописки боржника за адресою АДРЕСА_7 та за місцем можливого проживання по АДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_5 там не проживає та будь-яке його майно відсутнє (акти від 16.04.2004р.). Факт відсутності майна ОСОБА_5 за вещевказаними адресами підтверджується постановою прокуратури м. Івано-Франківська від 08.07.2004 року про відмову в порушенні кримінальної справи відносно старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції ОСОБА_7 та колишнього начальника ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції ОСОБА_8 19.04.2004 року державним виконавцем винесено постанови про повернення виконавчих документів без виконання, так як у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення і здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. В постановах про повернення виконавчих документів стягувачам роз`яснено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 19.04.2007 року та порядок оскарження вищевказаних постанов. Стягувачі не оскаржували постанову начальнику ВДВС чи до суду, повторно до виконання виконавчі листи не звертали. Необхідною умовою для відшкодування шкоди, завданої невиконанням рішення суду, є наявність у боржника майна, присудженого до передачі за рішенням, чи достатнього для звернення та сплати присудженої суми, на момент відкриття чи перебігу виконавчого провадження. Тому вважає, що держава не несе відповідальності за стягнення за виконавчим документом, якщо виконати рішення було об`єктивно не- можливо через відсутність у боржника майна. Тягар доведення наявності майна покладається на стягувача. За час перебування на виконанні виконавчих листів про стягнення коштів з ОСОБА_5 стягувачі не надали жодних документів, які вказували б на наявність у боржника майна. Також в позові позивачами не вказано, з наданням підтверджуючих документів, на яке майно з вини державного виконавця не накладено арешт. Зазначає, що на виконання вироку суду в частині конфіскації майна 06.04.1998 року Калуським міським судом проведено перевірку майнового стану боржника та встановлено, що майно на яке можна звернути стягнення у ОСОБА_5 відсутнє. Даний факт підтверджується листом Івано-Франківського обласного суду від 09.07.1998 року №к-2-97/358 направленого ОСОБА_1 . Тобто позивачі вимагають стягнути за рахунок Державного бюджету кошти, які повинен був їм сплатити ОСОБА_5 у відповідності до укладеної угоди між ним та позивачами та вироку суду. Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки не виплачені позивачам кошти на підставі вироку суду, ухваленого на їх користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.

Від позивача та представника позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив відповідача Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).

Від відповідача - Міністерства юстиції України надійшов відзив на позовну заяву (заяву про уточнення формулювання та розміру позовних вимог) (а.с. 230-236, т. 11). У відзиві зазначено, що для стягнення завданих збитків потерпіла особа має довести їх наявність та розмір. Заявлені позивачами до стягнення грошові кошти не є упущеною вигодою, оскільки такий вид збитків має місце тоді, коли виконання зобов`язання перед особою, яка понесла збитки призвело до втрати такою стороною прибутку в договірних зобов`язаннях з третьою особою. Також, відсутній факт протиправної поведінки Міністерства юстиції України, причинний зв`язок між протиправною поведінкою Мінюсту і заподіяною позивачам шкодою. Позивачі не надали суду доказів заподіяння їм моральної шкоди Міністерством юстиції України, тому вважають позов в цій частині також не обґрунтованим.

Від позивача та представника позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив відповідача Міністерства юстиції України.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_3 позов підтримав та просив суд його задовольнити.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі.

В судовому засіданні представник відповідача Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) просив відмовити в задоволенні позову.

В судове засідання представники інших відповідачів не з"явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

Положеннями ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 1,2 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч.1,5 статті 21 КАС України позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою. Вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

За вимогами ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції станом на день відкриття виконавчого провадження, примусове виконання рішень в Україні покладалося на Державну виконавчу службу, яка входила до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до Закону України «Про державну виконавчу службу» примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці районних, міських (міст обласного значення), районних у містах відділів державної виконавчої служби. Інші органи, організації і посадові особи здійснюють виконавчі дії у випадках, передбачених цим Законом, у тому числі відповідно до статті 6 Закону України «Про виконавче провадження`на вимогу чи за дорученням державного виконавця.

За ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ); надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження та їх клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснює сторонам їх права і обов`язки.

Державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право: одержувати необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки, іншу інформацію; здійснювати перевірку виконання юридичними особами рішень стосовно працюючих у них боржників; входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, при необхідності примусово відкривати їх в установленому порядку, опечатувати ці приміщення і сховища; накладати арешт на майно боржника, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством; накладати арешт на грошові кошти та інші цінності боржника, в тому числі на кошти, які знаходяться на рахунках та вкладах в установах банків, інших кредитних установах, на рахунки в цінних паперах; використовувати за згодою власника нежилі приміщення, що є в комунальній власності, та інші приміщення - для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспорт стягувача або боржника для перевезення майна; звертатися до органу, який видав виконавчий документ, за роз`ясненням рішення, порушувати клопотання про зміни порядку і способу виконання, відстрочку та розстрочку виконання рішення; звертатися до суду з поданням про розшук боржника або дитини; викликати громадян та посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні; залучати до проведення виконавчих дій понятих, інших осіб у встановленому порядку, а також експертів, спеціалістів, в тому числі для оцінки майна; накладати стягнення у вигляді штрафу на громадян і посадових осіб у випадках, передбачених законом; здійснювати інші повноваження, передбачені цим та іншими законами.

За вироком Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 р. ОСОБА_5 було визнано винним та призначене покарання у вигляді 8 років позбавлення волі у виправно-трудовій колонії посиленого режиму з конфіскацією всього належного йому майна. Стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_1 - 65625 грн. майнової та 3000 грн. моральної шкоди, в користь ОСОБА_2 - 17625 грн. майнової шкоди, в користь ОСОБА_3 - 71250 грн. майнової та 2000 грн. моральної шкоди (а.с. 4-6, т.1).

27.03.1998 року Івано-Франківським обласним судом виконавчі листи кількістю 13 шт. по справі ОСОБА_5 щодо цивільного позову про стягнення коштів на загальну суму 367474 грн. було направлено за місцем етапування засудженого для виконання (а.с.9, т.1).

Всього з засудженого по виконавчих листах було утримано 153,50 грн., в т.ч. ОСОБА_1 - 29 грн.20 коп., ОСОБА_2 - 7,5 грн., ОСОБА_3 - 31 грн. (а.с.12 т.1).

На виконання вироку суду в частині конфіскації майна 06.04.1998р. Калуським міським судом проведено перевірку майнового стану боржника та встановлено, що майно на яке можна звернути стягнення у ОСОБА_5 , відсутнє.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28.02.2001 р. стягнуто з ОСОБА_5 у користь ОСОБА_1 у відшкодування шкоди заподіяної злочином додатково до сум стягнутих по вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 р. 138345 грн. матеріальної та моральної шкоди; у користь ОСОБА_2 у відшкодування шкоди заподіяної злочином додатково до сум стягнутих по вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 р. 35321 грн. матеріальної та моральної шкоди (а.с.13, т.1).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.11.2004р. стягнуто з ОСОБА_5 у користь ОСОБА_3 у відшкодування шкоди заподіяної злочином додатково до сум стягнутих по вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 р. 1508371,62 грн. подвійного розміру компенсації з урахуванням індексу інфляції щодо основного боргу та моральної шкоди та 3% річних за прострочення платежу станом на жовтень місяць 2004 року включно (а.с.49-50, т.3).

Виконавчі листи в кількості 15 штук, а саме за вироком Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 р. та рішення Івано-Франківського міського суду від 28.02.2001р. були вислані, в зв`язку з вибуттям ОСОБА_5 з установи відбування покарання в Івано-Франківський обласний суд, які направлені судом 02.08.2001р. для виконання в Івано-Франківський відділ державної виконавчої служби за місцем проживання останнього за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.14, 15, 111 т.1).

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції 05.08.2001р. було відкрито виконавче провадження та зроблені відповідні запити щодо розшуку майна.

За інформацією Івано-Франківського обласного управління юстиції та Івано-Франківського міського управління юстиції, згідно актів перевірки майнового стану боржника від 03.09.2001р., 06.03.2002р., 19.03.2002р., 12.04.2002р. державними виконавцями встановлено, що майно на яке можна було звернути стягнення в рахунок погашення боргу відсутнє (а.с.17, 20, 46, 68, 69, 81, 82, 193-195 т.1).

Вчиненими діями державної виконавчої служби, згідно актів державного виконавця від 03.09.2001р., 06.03.2002р. встановлено, що боржник за адресою вказаною в супровідному листі суду ( АДРЕСА_2 ), після відбуття покарання не проживає (а.с.114,115 т.1).

Згідно довідок адресного бюро ОСОБА_5 до 18.02.1997 р. був прописаний в АДРЕСА_3 , та виписаний 18.02.1997 р. в місто Івано-Франківськ (а.с.72 т.1), тимчасово прописаний з 15.09.2001р. до 07.12.2001р. за адресою АДРЕСА_1 (а.с.67 т.1).

За період, що не зазначений даними термінами, місце перебування боржника ОСОБА_5 виконавча служба не встановила.

Проте, як вбачається з доказів, поданих позивачем ОСОБА_1 , в період з початку 2003 року до початку 2004 року ОСОБА_5 проживав по АДРЕСА_2 (а.с.95, 100 т.1).

На підставі складених актів державного виконавця про відсутність майна та неможливістю встановити місце проживання боржника, постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції 10.05.2002 р. було закінчено виконавче провадження та направлено виконавчі листи по місцю фактичного проживання ОСОБА_5 (фактичне проживання боржника встановлено зі слів ОСОБА_9 , що проживав по АДРЕСА_1 ) у відділ державної виконавчої служби Калуського міського управління юстиції.

31.03.2004р. виконавчі листи були надіслані відділом державної виконавчої служби Калуського міського управління юстиції, яким встановлено, що боржник в м. Калуші не проживає, по територіальності у відділ державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, для повторного відкриття виконавчого провадження.

31.03.2004р. відділом ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції було прийнято постанову від 31.03.2004р. про відкриття виконавчого провадження (а.с.158, т.1)

Після складення актів про відсутність майна на яке можна було звернути стягнення та неможливістю встановити місце проживання боржника в м. Івано-Франківську державним виконавцем 19.04.2004 р. винесено постанову про повернення виконавчих документів стягувачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 без виконання, що були отримані останніми 22.04.2004 р. (а.с. 74-79, 159, 168, 198, 199 т.1, 41 т.2, 36 т.3).

З досліджених матеріалів справи вбачається, що державною виконавчою службою не оформлялися запити в МВ УМВС щодо належного встановлення місця проживання ОСОБА_5 , не подавалися запити до управління Пенсійного фонду про можливість надходження внесків та відрахувань по коштах боржника чи отримання ним пенсії, служби зайнятості для встановлення можливого перебування на обліку боржника, з метою стягнення боргу з виплат ОСОБА_5 , до управління соціального захисту, всіх банків, а не тільки філії Ощадбанку м. Івано-Франківська, в установи по обліку нерухомого майна - земельних ділянок, а також до інших установ, які б змогли надати інформацію про місцезнаходження боржника, його майна та доходів.

Листом від 25.01.2008р. Головне управління юстиції в Івано-Франківській області (а.с.75, т.4) повідомило ОСОБА_1 щодо встановлення допущених порушень державних виконавців при здійсненні виконавчого провадження 2001р., а саме не надіслання постанови про відкриття виконавчого провадження сторонам та боржнику, здійснення тільки окремих засобів примусового виконання, не здійснення запитів в інші установи, не здійснення перевірки виконавчого провадження керівництвом відділу ДВС.

Отже, державний виконавець відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції зобов`язаний був здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішень у спосіб і порядок, визначений законом.

Відповідачі всупереч ст. 77 КАС України не довели та не підтвердили належними та допустимими доказами ту обставину, що у боржника було відсутнє майно на яке може бути звернено стягнення і здійснені державним виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними.

Статтею 8 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції до внесення змін 10.07.2003р., передбачено, що контроль за своєчасністю, правильністю, повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу Державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, та керівник вищестоящого органу. Нагляд за законністю виконавчого провадження здійснюють органи прокуратури в порядку, передбаченому законом.

Дана стаття 8 цього Закону після внесення змін 10.07.2003р. передбачала, що контроль за своєчасністю, правильністю, повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, та керівник вищестоящого органу.

Керівник органу державної виконавчої служби при здійсненні контролю за діями державного виконавця під час виконання рішень, якщо вони суперечать вимогам Закону, вправі своєю постановою скасувати постанову, акт, інший процесуальний документ, винесений у виконавчому провадженні державним виконавцем, який йому підпорядкований, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, передбаченому цим Законом.

Контроль за законністю виконавчого провадження здійснюють Міністерство юстиції України через Департамент державної виконавчої служби, а Головне управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, управління юстиції в областях, містах Києві та Севастополі - через відповідні відділи державної виконавчої служби.

За ст. 8-1 цього ж Закону перевірити законність виконавчого провадження мають право: 1) директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та його заступники - виконавче провадження, що знаходиться на виконанні у будь-якому структурному підрозділі органів державної виконавчої служби; 2) начальники відділів державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, їх заступники - виконавче провадження, що знаходиться на виконанні підрозділів примусового виконання рішень цих відділів державної виконавчої служби та районних, міських (міст обласного значення), районних у містах відділах державної виконавчої служби, що підпорядковані зазначеним управлінням юстиції.

За ст. 8-2 посадові особи, зазначені у статті 8-1 цього Закону, вправі витребувати виконавче провадження з відповідного органу державної виконавчої служби для його перевірки.

Про проведення перевірки виконавчого провадження та його витребування відповідною посадовою особою виноситься постанова.

Як зазначає ст.8-3 посадові особи, зазначені у статті 8-1 цього Закону, можуть проводити перевірку законності виконавчого провадження за дорученням вищестоящої посадової особи, з власної ініціативи або під час розгляду скарги на постанову начальника підпорядкованого органу державної виконавчої служби, винесеної за результатами розгляду скарги на дії (бездіяльність) державного виконавця, інших посадових осіб державної виконавчої служби. Перевірка законності виконавчого провадження повинна бути проведена протягом 10 робочих днів, а зведеного виконавчого провадження - протягом 15 робочих днів, після надходження витребуваного виконавчого провадження. Про результати перевірки виконавчого провадження посадовою особою, яка його витребувала, виноситься постанова, що є обов`язковою для виконання державними виконавцями та підлеглими посадовими особами державної виконавчої служби.

Суд вважає встановленим дослідженими доказами, що ні Івано-Франківське міське управління юстиції, ні Головне управління юстиції в Івано-Франківській області в порушення вимог ст. ст. 8, 8-1 Закону України «Про виконавче провадження» не здійснили контроль за своєчасністю, правильністю, повнотою виконання рішень державним виконавцем, що призвело до невиконання рішень судів та проігнорували неодноразові звернення позивачів з такими вимогами. В матеріалах справи відсутні докази які свідчать про те що Івано-Франківське міське управління юстиції та Головне управління юстиції в Івано-Франківській області вчиняли будь-які дії по контролю за діяльністю відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції.

Відповідно до ч. 1 ст. Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Частиною 3 вказаної статті передбачено, що державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право, зокрема, одержувати необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки, іншу інформацію; входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, при необхідності примусово відкривати їх в установленому порядку, опечатувати ці приміщення і сховища; накладати арешт на майно боржника, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством; накладати арешт на грошові кошти та інші цінності боржника, в тому числі на кошти, які знаходяться на рахунках та вкладах в установах банків, інших кредитних установах, на рахунки в цінних паперах; використовувати за згодою власника нежилі приміщення, що є в комунальній власності, та інші приміщення - для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспорт стягувача або боржника для перевезення майна; звертатися до органу, який видав виконавчий документ, за роз`ясненням рішення з заявою про видачу дубліката виконавчого документа, порушувати клопотання про встановлення чи зміни порядку і способу виконання, відстрочку та розстрочку виконання рішення; звертатися до суду з поданням про розшук боржника або дитини; викликати громадян та посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні; залучати до проведення виконавчих дій понятих, інших осіб у встановленому порядку, а також експертів, спеціалістів, в тому числі для оцінки майна; накладати стягнення у вигляді штрафу на громадян і посадових осіб у випадках, передбачених законом; здійснювати інші повноваження, передбачені цим та іншими законами.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Частиною 3 вказаної статті передбачено, шо дії державного виконавця, його відмова від вчинення певної виконавчої дії, зволікання з вчиненням виконавчих дій, а також відмова у задоволенні заяви про відвід державного виконавця можуть бути оскаржені особами, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до виконання виконавчих дій у встановленому цим Законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час відкриття виконавчих проваджень вперше, тобто станом на серпень 2001 року) виконавець зобов`язаний провести виконавчі дії та виконати рішення, не пов`язані з реалізацією майна боржника, не пізніше ніж у двомісячний строк з дня надходження виконавчого документа. Продовження зазначеного строку можливе лише у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повторного відкриття виконавчих проваджень, тобто станом на березень 2004 року) державний виконавець здійснює виконавчі дії по виконанню рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону. Державний виконавець зобов`язаний провести виконавчі дії по виконанню рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а по виконанню рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строки здійснення виконавчого провадження не поширюються на час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження та на період реалізації арештованого майна боржника.

Слід зазначити, що повторно виконавчі листи позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до органів державної виконавчої служби після їх повернення згідно постанови державного виконавця від 19.04.2004 року не подавали. Із скаргами на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення в порядку передбаченому Закону України "Про виконавче провадження" та ЦПК України не зверталися

Позивачі вправі захистити своє право в порядку визначеному законом та в спосіб, передбачений законом.

Суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково, та враховуючи, що державний виконавець відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції не здійснив усіх визначених законом дій щодо примусового виконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24 листопада 1997 року та рішення Івано-Франківського міського суду від 28 лютого 2001 року, а Івано-Франківське міське управління юстиції та Головне управління юстиції в Івано-Франківській області не здійснювало належного контролю за діяльністю вказаного відділу державної виконавчої служби, відповідно до ст.245 КАС України слід визнати таку бездіяльність відповідачів протиправною, а тому інші вимоги немайнового характеру задоволенню не підлягають.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до статті 129 Конституції України однією із засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Право на звернення до суду, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, було б ілюзорним, якби органи Державної виконавчої служби України допускали, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін.

Статтею 56 Конституції України гарантовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч.2 ст.86 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421).

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження, суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 86 Закону «Про виконавче провадження», а також статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі посилалися на те, що невчинення посадовими особами державної виконавчої служби всіх необхідних виконавчих дій призвело до невиконання судових рішень, а тому вони мають право на відшкодування подвійного розміру повної вартості майна (реальних збитків та упущеної вигоди) з додаванням 3% річних та компенсації інфляційних змін з обчисленням відповідно до статті 625 ЦК України.

Проте, факт неналежного та тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на які посилаються позивачі, як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою.

Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника. Невиплачені позивачам кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19) та від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18).

Таким чином, оскільки розмір вартості майна (реальних збитків та упущеної вигоди), які позивачі просять стягнути, є сумою, що підлягає стягненню в порядку примусового виконання судових рішень, ухвалених на їх користь, то ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Вимога про відшкодування інфляційних витрат також не підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України, оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судових рішень, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчими документами, а не боржником у грошовому зобов`язанні, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Інфляційні втрати за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, а оскільки боржником у даному зобов`язанні є ОСОБА_5 , то саме з нього і можуть бути стягнуті відповідні суми.

Крім того є безпідставним посилання позивача та представника позивача ОСОБА_1 на норми ст.ст. 230,390,1048,1214 ЦК України, оскільки між сторонами відсутні договірні зобов"язання.

У зв`язку з наведеним позов в частині відшкодування майнової шкоди не підлягає задоволенню.

Також, є безпідставним посилання позивачів на норми ст.1177 ЦК України виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Оскільки відповідного Закону прийнято не було, відсутні підстави для відшкодування державою такої шкоди.

Європейський суд з прав людини, дослідивши приписи статті 1177 ЦК України у редакції, що була чинною до 09 червня 2013 року, та статті 1207 цього Кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13 (поданими потерпілими - фізичними особами, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим унаслідок кримінального правопорушення ніколи не було безумовним.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11 грудня 2008 року в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні.

Європейський суд з прав людини в пункті 100 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» вказав, що існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірне тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди.

Суд вважає, що позивачами доведено завдання їм моральної шкоди, яка полягає у тривалому невиконанні рішення суду, нездійсненні посадовими особами відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції усіх визначених законом заходів щодо примусового виконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24 листопада 1997 року та рішення Івано-Франківського міського суду від 28 лютого 2001 року.

Тривале та неналежне виконання вироку та рішення суду підтверджено дослідженими судом письмовими матеріалами справи, а тому суд приходить до висновку, що наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

За змістом частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 9 Прикінцевих та Перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок).

Згідно пункту 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна, як учасник цивільних відносин, яка у цих правовідносинах бере участь через орган Державної виконавчої служби України (протиправність дій, бездіяльності посадових осіб якого доводиться позивачем) та орган Казначейської служби (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Слід зазначити, що психологічне напруження та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров"я, свідчать про заподіяння моральної шкоди.

Враховуючи тривалість вимушених змін у житті позивачів, глибину душевних страждань, яких вони зазнали внаслідок неналежного примусового виконання судових рішень, неспокою та стресах, необхідності відновлення свого порушеного права, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини посадових осіб державної виконавчої служби у завданні моральної шкоди, вимог розумності та справедливості Суд вважає, що на користь позивача ОСОБА_1 із Державного бюджету України підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 10 000 грн., на користь позивача ОСОБА_2 із Державного бюджету України підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 5 000 грн., на користь позивача ОСОБА_3 із Державного бюджету України підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 5000 грн.

Згідно із ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Водночас, у ч. 3 ст. 132 КАС України наведено вичерпний перелік витрат, пов`язаних з розглядом справи. Докладніше кожна з категорій цих витрат конкретизована у ст. 134,135, 137, 138 КАС України, зокрема:

1. витрати на професійну правничу допомогу (ст. 134 КАС України);

2. витрати сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду (ст. 135 КАС України);

3. витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз (ст. 137 КАС України);

4. витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів, вчиненням інших процесуальних дій, підготовкою справи до розгляду (ст. 138 КАС України).

Вжитий у ст. 138 КАС України термін «інших процесуальних дій» стосується вчинення учасниками справи, або особами, які не є учасником судового процесу, дій пов`язаних саме з процесом доказування (збір доказів, їх огляд та забезпечення) у справі.

Встановлення законом вичерпного переліку судових витрат означає, що на присудження судом саме цих витрат у разі настання відповідних обставин (задоволення позову, залишення його без розгляду, чи закриття провадження у справі), а не будь-яких інших може розраховувати особа, що звернулася до суду з позовом.

Разом з цим, витрати для здійснення звернення до суду, виклику відповідачів через засоби масової інформації не відносяться до судових витрат, передбачених ст.132 КАС України, а тому такі витрати не можуть бути предметом відшкодування за наслідками розгляду судової справи, оскільки КАС України не передбачає їх відшкодування.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2,5,9,19,21,77,78,241-246 КАС України, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Івано-Франківського міського управління юстиції, Івано-Франківського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Держави України в особі Міністерства юстиції України про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування майнової та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати бездіяльність відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції щодо невиконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 року та рішення Івано-Франківського міського суду від 28.02.2001 року протиправною.

Визнати бездіяльність Івано-Франківського міського управління юстиції та управління юстиції в Івано-Франківській області щодо невиконання обов`язку по контролю за діяльністю відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції протиправною.

Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, на користь ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , паспорт серії НОМЕР_1 моральну шкоду в розмірі 10000 ( десять тисяч гривень) 00 копійок.

Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, на користь ОСОБА_3 , 1967 року народження, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 моральну шкоду в розмірі 10000 ( десять тисяч гривень) 00 копійок.

Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, на користь ОСОБА_2 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 моральну шкоду в розмірі 5000 ( п"ять тисяч гривень) 00 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя: Татарінова О.А.

Повний текст рішення складено 29 липня 2021 року