Справа № 826/3014/17
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2021-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/3014/17 Суддя (судді) першої інстанції: Огурцов О.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого-судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., за участю секретаря - Рейтаровської О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2021 року в справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕКСУРАН» до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕКСУРАН» (далі - ТОВ «ТЕКСУРАН», позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (далі - ГУ ДПС у м. Києві, відповідач) про скасування податкового повідомлення-рішення, в якому просило визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення від 27.01.2017 № .

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що за результатами проведення перевірки відповідачем установлено порушення ТОВ «ТЕКСУРАН» законодавства у сфері регулювання обігу готівки та застосовано штрафні санкції у розмірі 108051,40 грн.

Водночас відповідачем під час прийняття рішення не було враховано факту технічного збою роботи таймеру РРО, який призвів до невідповідності дати фіскальних звітів, що і стало підставою для висновку про порушення позивачем податкового законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.01.2021 адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним і скасовано податкове повідомлення-рішення від 27.01.2017 №.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

На думку апелянта суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідач, зокрема зазначає, що за результатами проведення фактичної перевірки встановлено не оприбуткування в книзі обліку розрахункових операцій №р/1 готівкових коштів (торгової виручки) у день одержання готівкових коштів, а саме: торгова виручка, отримана за період з 04.08.2016 по 12.08.2016 у сумі 216010,28 грн, оприбуткована в КОРО в період з 15.08.2016 23.08.2016.

Таким чином, позивачем порушено абзац 3 статті 1 Указу Президента України від 12.06.1995 № 436/95 «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм регулювання обігу готівки», за, що статтею 54 Податкового кодексу України передбачена відповідальність у вигляді штрафу.

Ураховуючи зазначене, оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте відповідачем правомірно і скасуванню не підлягає.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом попередньої інстанції норм процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 27.10.2016 проведено фактичну перевірку магазину, який розташований за адресою м. Київ, вул. Вітряні Гори, 8 та належить ТОВ "ТЕКСУРАН".

За результатами перевірки складено акт від 30.10.2016 №1529/26/15/14/38511086, яким встановлено 10 випадків не оприбуткування готівкових коштів (торгової виручки) в день їх надходження на підставі фіскальних звітних чеків (Z-звітів) реєстратора розрахункових операцій з номера Z-віту 327 по номер Z-звіту 336 за період з 04.08.2016 по 12.08.2016 на загальну суму 31610,28 грн. Також зазначеним актом встановлено, що торгова виручка за період з 04.08.2016 по 12.08.2016 оприбуткована в книзі обліку розрахункових операцій в період з 15.08.2016 по 23.08.2016.

На підставі зазначеного акту перевірки 11.11.2016 прийнято податкове повідомлення - рішення №, яким у зв`язку з встановленням порушення абзацу 3 статті 1 Указу Президента України від 12.06.1995 № 436/95 «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у розмірі 108051,40 грн.

За результатами адміністративного оскарження рішенням Державної фіскальної служби України від 25.01.2017 №1435/6/99-99-11-03-01-25 скаргу задоволено частково, скасовано податкове повідомлення-рішення від 11.11.2016 № та зобов`язано Головного управління ДФС у м. Києві на підставі акту перевірки від 30.10.2016 № 1529/26/15/14/38511086 винести нове податкове повідомлення-рішення.

27 січня 2017 року на підставі акту від 30.10.2016 № 1529/26/15/14/38511086 та рішення від 25.01.2017 №1435/6/99-99-11-03-01-25 прийнято податкове повідомлення-рішення № , яким у зв`язку з встановленням порушення пункту 2.6 глави 2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.12.2004 №637 та на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та абзацу 3 статті 1 Указу Президента України від 12.06.1995 № 436/95 «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у розмірі 108051,40 грн.

Не погоджуючись із зазначеним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідальність за порушення законодавства у сфері регулювання обігу готівки передбачена положеннями Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», а тому відповідачем безпідставно було застосовано до позивача штрафні санкції на підставі Указу Президента України від 12.06.1995 №436/95 «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм регулювання обігу готівки» (далі - Указ №436/95).

Правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій та програмних реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг. Дія його поширюється на усіх суб`єктів господарювання, їх господарські одиниці та представників (уповноважених осіб) суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі визначені Законом України від 06.07.1995 №265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (далі - Закон №265/95-ВР ).

Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону №265/95-ВР визначено, що до приведення чинного законодавства у відповідність із цим Законом чинні закони та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до пункту 13 статті 3 Закону №265/95-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані забезпечувати відповідність сум готівкових коштів на місці проведення розрахунків сумі коштів, яка зазначена в денному звіті реєстратора розрахункових операцій, а у випадку використання розрахункової книжки - загальній сумі продажу за розрахунковими квитанціями, виданими з початку робочого дня.

Пунктом 1 частини першої статті 17 Закону №265/95-ВР передбачено фінансові санкції за порушення вимог цього закону, а саме: за встановлення протягом календарного року в ході перевірки факту проведення розрахункових операцій з використанням реєстраторів розрахункових операцій або розрахункових книжок на неповну суму вартості проданих товарів (наданих послуг); непроведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій з фіскальним режимом роботи; невідповідність суми готівкових коштів на місці проведення розрахунків сумі коштів, зазначеній у денному звіті, а в разі використання розрахункової книжки - загальній сумі продажу за розрахунковими квитанціями, виданими з початку робочого дня; нероздрукування відповідного розрахункового документа, що підтверджує виконання розрахункової операції, або проведення її без використання розрахункової книжки на окремому господарському об`єкті такого суб`єкта господарювання.

Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин, відповідальність за порушення законодавства у сфері регулювання обігу готівки була передбачена положеннями Закону №265/95-ВР , а не Указу №436/95.

Поряд з тим, як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи штрафні санкції відповідачем застосовано до позивача на підставі Указу №436/95, а не Закону №265/95-ВР, положення якого підлягали застосуванню у цих правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №1340/3510/18 (провадження № 11-1160апп19), в якій Велика Палата Верховного Суду, відступивши від правової позиції, викладеної Верховним Судом України в постанові від 02.04.2013 у справі №21-77а13, наголосила на неможливості застосування положень Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» від 12.06.1995 №436/95 у правовідносинах, що виникли після набрання чинності Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 № 265/95-ВР.

Оскільки шляхом прийняття Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» ці правовідносини врегулював законодавчий орган, то наведений вище Указ припинив дію як у частині визначення складу такого правопорушення як неоприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки, так і в частині встановлених за таке правопорушення санкцій, його положення уже не могло застосовуватися.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваного повідомлення-рішення та наявності підстав для його скасування.

У підсумку, колегія суддів зазначає, що апеляційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведені висновки суду. У ній також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом оцінки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення такого аргументу.

З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів наведених в апеляційній скарзі.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що окружним адміністративним судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини чи порушено норми процесуального закону.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та в силу частини 5 статті 328 КАС України оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя В.П.Мельничук

суддя О.М.Оксененко