Справа № 1.380.2019.004275
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2021-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

29 липня 2021 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.004275 пров. № ПС/857/2888/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого суддіБольшакової О. О.
суддів Заверухи О. Б.
Кушнерика М. П.

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про передачу справи на розгляд іншого суду за встановленою юрисдикцією у справі № 1.380.2019.004275 за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Львівській області про встановлення фактів, визнання дій/бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

21 серпня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Львівській області та Державної фіскальної служби України про:

1. Встановлення фактів:

1.1. проникнення 24.02.2011 працівників Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова у приватну власність позивачів, яке зафіксоване у документах: 1) акті обстеження юридичної (фактичної) адреси платника від 24.02.2011, 2) акті опису майна № 147 від 24.02.2011;

1.2. проникнення 24.02.2011 працівників Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова у приватну власність позивачів без обґрунтованого судового рішення; без чинного правового документа, який давав би право СП ТОВ «Польтрансфер» на використання частини будинку і, відповідно, право на вчинення податковим органом процесуальних дій у частині нерухомості; без попередження власників нерухомості про проведення обстеження; без присутності позивачів при вчиненні вказаного проникнення 24.02.2011;

1.3. складення 24.02.2011 працівниками Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова у приватній власності позивачів акта опису майна № 147 від 24.02.2011, здійсненого з порушеннями процедури/документів, передбачених при вчиненні таких дій;

1.4. реєстрації 25.02.2011 Державною податковою інспекцією у Личаківському районі м. Львова в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна під № 30451213 в податкову заставу активів, які описувались актом опису майна № 147 від 24.02.2011 у приватній власності позивачів, з використанням для цієї реєстрації адреси позивачів без відповідного правового документа від власників (дозволу);

1.5. законності чи незаконності дій, вчинених 24.02.2011 і 25.02.2011 Державною податковою інспекцією у Личаківському районі м. Львова щодо обстеження приватної власності позивачів, складення акта № 147 опису майна та його реєстрації у Державному реєстрі обтяжень;

1.6. тривалого приховання Головним управлінням ДФС у Львівській області, здійсненого за участі (сприяння) ДФС України, документів та іншої інформації щодо вчинених податковими працівниками дій 24.02.2011, правових підстав таких дій і обставин, за яких відбулося проникнення працівників Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова у приватну власність позивачів і проведення там обстеження 24.02.2011, складення акта № 147 опису майна та його реєстрації у Державному реєстрі обтяжень;

2. Визнання дій/бездіяльності Головного управління ДФС у Львівській області, ДФС України протиправними внаслідок ненадання інформації позивачам на виконання судових рішень в адміністративних справах №№ 813/625/14, 813/3694/14, 826/4951/17, метою якої/яких було унеможливити позивачам ефективний захист своїх прав у зв`язку із діями податкового органу, пов`язаними з проникненням його працівників 24.02.2011 у приватну власність позивачів; проведенням обстеження 24.02.2011 їх приватного володіння; складенням у приватному володінні акта опису майна № 147 від 24.02.2011; реєстрації 25.02.2011 в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна під № 30451213 в податкову заставу активів, які описувались актом опису майна № 147 від 24.02.2011;

3. Зобов`язання Головного управління ДФС у Львівській області та ДФС України відшкодувати матеріальну і моральну шкоду, завдану позивачам упродовж 2011-2019 років в наступних розмірах:

- ОСОБА_1 в сумі 400000 гривень, з яких сплату 350000 гривень покласти на Головне управління ДФС у Львівській області, а сплату 50000 гривень - на ДФС України;

- ОСОБА_2 в сумі 400000 гривень, з яких сплату 350000 гривень покласти на Головне управління ДФС у Львівській області, а сплату 50000 гривень - на ДФС України.

Також позивачі просили призначити судовий контроль за виконанням суб`єктом владних повноважень судового рішення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.06.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково, скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 року та закрито провадження у справі.

Постановою Верховного Суд від 08.06.2021 касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.06.2020 залишено без змін.

22 червня 2021 року до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про передачу справи на розгляд за встановленою юрисдикцією до Сихівського районного суду м. Львова.

Розглянувши подану заяву, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 319 КАС України у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

Згідно ч.1 ст. 239 КАС України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Зі змісту наведених положень ч.1 ст.239 та ч.3 ст.319 КАС України видно, що справа може бути направлена за встановленою юрисдикцією лише в тому випадку, якщо в ній не заявлені позовні вимоги, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства.

У постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.06.2020, яка залишена без змін постановою Верховного Суд від 08.06.2021, суд апеляційної інстанції зазначив, що оскаржувані позивачами дії/бездіяльність Головного управління ДФС у Львівській області, ДФС України щодо ненадання інформації позивачам на виконання судових рішень в адміністративних справах №№ 813/625/14, 813/3694/14, 826/4951/17, можуть бути оскаржені відповідно до статті 383 КАС України. Отже, позивач у цій справі обрав спосіб захисту шляхом подання позову про визнання протиправними дій, вчинених на виконання рішення суду. Проте, спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення.

У спірних правовідносинах наявні обставини, з якими стаття 383 КАС України пов`язує виникнення підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Відповідно, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не подавати новий адміністративний позов.

Таким чином, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.

Тобто, якщо позивачі вважають протиправними рішення, дії чи бездіяльність відповідачів, вчинені на виконання рішень судів у справах №№ 813/625/14, 813/3694/14, 826/4951/17, то вони можуть звернутись до суду в порядку статті 383 КАС України із заявами про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідачів, а не пред`являти новий адміністративний позов.

Відтак, оскільки є такі, що набрали законної сили судові рішення з того самого фактичного предмету спору (право позивачів на отримання інформації на запити) між тими самим сторонами, а тому наявні підстави для закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 238 КАС України.

Щодо позовних вимог про встановлення фактів, апеляційний суд зазначив наступне.

Вимоги про встановлення юридичних фактів не відносяться до компетенції адміністративного суду як спосіб захисту порушених прав особи, що звернулася з позовом. Юридичні факти у такому разі належать до предмета доказування для встановлення обставин та змісту спірних правовідносин, визначення підстав захисту порушеного права і не можуть складати самостійний зміст позовних вимог.

Отже, такі не є окремими позовними вимогами в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а тому окремому розгляду в порядку адміністративного судочинства не підлягають.

Також у постанові Верховного Суд від 08.06.2021 суд касаційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині встановлення фактів та визнання дій/бездіяльності протиправними не підлягають судовому розгляду взагалі з підстав, які наведені вище, а позовні вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди можуть бути заявлені в позовному провадженні в цивільному судочинстві.

Таким чином, закриваючи провадження в частині позовних вимог, суд дійшов висновку, що частина з них не може бути розглянута як за правилами адміністративного судочинства так і не підлягає розгляду в судовому порядку в цілому, а частина має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

Отже, в даному провадженні об`єднано кілька вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства.

Враховуючи, що положення статті 239 КАС України не поширюються на випадки об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, тому заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про передачу справи на розгляд іншого суду за встановленою юрисдикцією задоволенню не підлягає.

Керуючись статті 248, 239, 319, 321, 225 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про передачу справи на розгляд іншого суду за встановленою юрисдикцією відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді О. Б. Заверуха
М. П. Кушнерик