Справа № 640/16244/19
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2021-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

при секретарі Хмарській К.І.

за участю:

представника позивача: Ковальського Г.В., Суярка М.О.

представника відповідача: Кальковець В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 квітня 2021 року по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Західна нафтогазова компанія» до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Західна нафтогазова компанія» (далі по тексту - позивач, ТОВ «Західна нафтогазова компанія») звернулося до суду з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (далі по тексту - відповідач, Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з ВПП) в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 08.08.2019 року №.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 квітня 2021 року значений позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з ВПП подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, які з`явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, посадовими особами Офісу ВПП ДФС проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Західна нафтогазова компанія» податкового законодавства за період з 01.01.2016 по 31.12.2018, валютного - за період з 01.01.2016 по 31.12.2018, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01.01.2014 по 31.12.2018.

За результатами вказаної перевірки, податковим органом складено акт перевірки від 11.07.2019 року №2103/28-10-14-01-02/33064160 (далі - акт перевірки).

Відповідно до акту перевірки, контролюючим органом встановлено порушення ТОВ «Західна нафтогазова компанія» а саме:

- пп. 134.1.1 п. 134.1 ст.134 Податкового кодексу України, п.5 П(С)БО 15 «Доходи», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999р. №290, п. 27 П(С)БО 16 «Витрати» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999р. №318 із змінами та доповненнями, п. 4 П(Б)БО 31 «Фінансові витрати» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.04.2006р. №415 із змінами та доповненнями, в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток, на загальну суму 4 537 834 грн., у т.ч.:

1 квартал 2016 - 283 313 грн.

1 півріччя 2016 - 337 568 грн.

3 квартали 2016 - 337 568 грн.

2016 рік 384 499 грн.

1 квартал 2017- 17 965 грн.

3 кв. 2018 -2 865 898 грн.

2018 рік -4 135 370 грн.

На підставі вказаних висновків акту перевірки, Офісом ВПП ДФС прийнято податкове повідомлення-рішення від 08.08.2019 року №, згідно якого ТОВ «Західна нафтогазова компанія» збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 6 806 751,00 грн., з яких 4 537 834,00 грн. - за податковим зобов`язанням та 2 268 917,00 грн. - за штрафними санкціями (далі по тексту - оскаржуване ППР).

Позивач, вважаючи оскаржуване ППР протиправним, звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, що фінансово-господарські операції між позивачем та його контрагентом не були спрямовані на настання реальних наслідків фінансово-господарської діяльності; доказів того, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин справи, у межах повноважень та у способи, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Згідно усталеної судової практики при розгляді справ даної категорії судам належить з`ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції (фактичне здійснення господарських операцій); підтвердження господарських операцій належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції, зв`язку між фактом придбання товарів (послуг) та понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Таким чином, в межах даного спору слід встановити факт здійснення (реальність) господарських операцій ТОВ «Західна нафтогазова компанія» з його контрагентами: ТОВ «ЮНІ КОНСАЛТІНГ ГРУП» (код за ), ТОВ «ЦЕНТР ТОРГ КОМПАНІ» (код за ), ТОВ «ВІЗЗАРТ» (код за ), ТОВ «ВЕКТОР ТРАНС ПЛЮС» (код за ) ТОВ «СІЛМА ЛТД» (код за ), ТОВ «КІНГ ГРУП» (код за ), ТОВ «ТОРГСПЕЦСНАБ-2016» (код за ), мету придбання та обставини використання придбаних товарів у власній господарській діяльності позивача, встановити спеціальну податкову правосуб`єктність учасників господарської операції.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються нормами Конституції України та Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України)(в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Приписами пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що господарською діяльністю є діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (14.1.36.); доходами є загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами (14.1.56.); постачанням товарів є будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду (14.1.191.); розумною економічною причиною (ділова мета) є причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності (14.1.231.).

Згідно пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з пунктом 44.2 статті 44 ПК України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

У пункті 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається:

- зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку);

- збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається:

- збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку);

- зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.

Аналіз положень пунктів 44.1, 44.2 статті 44, пункту 134.1 статті 134 ПК України свідчить, що платник податку на прибуток підприємств з метою визначення об`єкта оподаткування - прибутку визначає фінансовий результат до оподаткування (прибутку або збитку) шляхом коригування (збільшення або зменшення), використовуючи дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування. При цьому показники обліку доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, визначаються на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату у фінансовій звітності підприємства визначаються відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності.

Відповідно пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995, первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно пункту 2.15 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995, первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників.

Відповідно до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затверджене наказом Міністерства фінансів України №73 від 07.02.2013:

«Доходи» - збільшення економічних вигод у вигляді надходження активів або зменшення зобов`язань, які призводять до зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків власників).

«Витрати» - зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, які призводять до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками).

Відповідно до пункту 5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №318 від 31.12.1999 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 за № 27/4248 (зі змінами) (далі Положення №318), витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов`язань.

У пунктах 6, 7 розділу «Визнання витрат» зазначеного Положення №318 визначено, що витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені. Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Згідно з пунктом 5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №290 від 29.11.1999 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за № 860/4153 (зі змінами), дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.

Виходячи з положень абзацу 11 частини першої статті 1, частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Згідно пункту 18 П(С)БО 16 до адміністративних витрат відносяться такі загальногосподарські витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством: витрати на утримання основних засобів, інших матеріальних необоротних активів загальногосподарського використання (операційна оренда, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона); податки, збори та інші передбачені законодавством обов`язкові платежі (крім податків, зборів та обов`язкових платежів, що включаються до виробничої собівартості продукції, робіт, послуг); інші витрати загальногосподарського призначення.

Аналіз вказаних норм законів свідчить, що показники обліку доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, визначаються на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством, що передбачено у пункті 44.2 статті 44 Податкового кодексу України.

За змістом абзацу 11 частини першої статті 1, частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов`язкові реквізити, перелік яких визначено у цій нормі.

Таким чином, у податковому обліку понесені витрати на придбання товарів/послуг та доходи від реалізації товарів/послуг мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення.

До первинних документів бухгалтерського обліку, що підтверджують показники, відображені платником податків у податковій звітності, належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, які за змістом відповідають вимогам закону та які відображають реальні господарські операції.

Водночас нереальність господарських операцій з придбання/постачання платником податку товарів/послуг має підтверджуватися належними, допустимими та достатніми доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, під час перевірки контролюючий орган дійшов висновку про відсутність факту реальності господарських операцій між ТОВ «Західна нафтогазова компанія» та його контрагентами - покупцями, а саме: ТОВ «ЮНІ КОНСАЛТІНГ ГРУП» (код за ), ТОВ «ЦЕНТР ТОРГ КОМПАНІ» (код за ), ТОВ «ВІЗЗАРТ» (код за ), ТОВ «ВЕКТОР ТРАНС ПЛЮС» (код за ) ТОВ «СІЛМА ЛТД» (код за ), ТОВ «КІНГ ГРУП» (код за ), ТОВ «ТОРГСПЕЦСНАБ-2016» (код за ) (далі по тексту - контрагенти позивача) за період: 2016 р. - 1 квартал 2017 р. на загальну суму 2 235 910,00 грн.

Згідно змісту акту перевірки, грошові кошти отримані ТОВ «Західна нафтогазова компанія» від контрагентів, за період: 2016 р. - 1 квартал 2017 р. на загальну суму 2 235 910,00 грн., не пов`язані з реалізацією палива (нафтопродуктів) вказаними контрагентами і підлягають віднесенню до інших доходів, про протиправне не віднесення позивачем вказаної суми до інших доходів. У зв`язку з чим, податковий орган дійшов висновку, що ТОВ «Західна нафтогазова компанія» занижено фінансовий результат до оподаткування за період 2016 - 2018 роки на загальну суму 2 235 910,00, і внаслідок цього заниження податку на прибуток на загальну суму 402 464 грн.

Дослідивши матеріали справи та доводи сторін, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

ТОВ «Західна нафтогазова компанія» задекларувало взаємовідносини з ТОВ «ЮНІ КОНСАЛТІНГ ГРУП» (код за ) за період з 14.01.2016-02.02.2016 на загальну суму 795 599,30 грн., в т.ч. ПДВ 132599,88 грн.

Фінансово-господарські відносини підтверджено договором поставки №ЗН-МО-2143 від 19.11.2015, відповідно до умов якого ТОВ «Західна нафтогазова компанія» (постачальник) зобов`язується передати у власність ТОВ «ЮНІ КОНСАЛТІНГ ГРУП» (покупця), а покупець зобов`язується прийняти та оплатити, нафтопродукти у відповідності до умов договору та додаткових угод до нього.

На підтвердження виконання умов договору до позовної заяви додані: копія Договору поставки нафтопродуктів № 3H-MO-2143 від 19.11.2015 р. з Додатковими угодами б/н від 04.12.201 p., № 3 від 13.01.2016 p., № 4 від 18.01.2016 р. та № 5 від 26.01.2016 p., № 6 від 29.01.2016 p., № 7 від 01.02.2016 р., копії видаткової накладної №НБ000132 від 14.01.2016 p., видаткової накладної № НБ000198 від 19.01.2016 p., видаткової накладної № НБ000344 від 27.01.2016 p., видаткової накладної № НБ000415 від 29.01.2016 p., видаткової накладної № НБ000468 від 02.02.2016 p., ТТН на відпуск нафтопродуктів (нафти) № 385827 від 14.01.2016 р., ТТН на відпуск нафтопродуктів (нафти) № 385950 від 19.01.2016 p., ТТН на відпуск нафтопродуктів (нафти) № 385706 від 27.01.2016 p., ТТН на відпуск нафтопродуктів (нафти) № 382073 від 29.01.2016 p., ТТН на відпуск нафтопродуктів (нафти) № 382155 від 02.02.2016 р., копії податкової накладної від 13.01.2016 р. № 214 з квитанцією № 1, податкової накладної від 18.01.2016 р. № 333 з квитанцією № 1, податкової накладної від 26.01.2016 р. № 552 з квитанцією № 1 (Копія податкової накладної від 29.01.2016 р. № 664 з квитанцією № 1 податкової накладної від 01.02.2016 р. № 21 з квитанцією № 1 (отримані Єдиного реєстру податкових накладних), копіями рахунків на оплату № 163 від 13.01.2016 p., № 256 від 18.01.2016 p., № 449 від 26.01.2016 p., № 539 від 29.01.2016 p., № 593 від 01.02.2016 p., № 676 від 04.02.2016 р. , копією довідки AT «АЛЬФА БАНК» від 16.08.2019 р. № 74803-28.1-240625.

ТОВ «Західна нафтогазова компанія» задекларувало взаємовідносини з ТОВ «Центр Торг Компані» (код за ) за період березень 2016 року на загальну суму 457 872,30 грн., в т.ч. ПДВ 76312,05 грн.

Взаємовідносини ґрунтувались на договорі поставки №ЗН-МО -2217 від 02.03.2016, укладеного між ТОВ «Західна нафтогазова компанія» (постачальник) та ТОВ «Центр Торг Компані» (покупець).

Факт продажу ТОВ «Західна нафтогазова компанія» палива дизельного покупцю - ТОВ «Центр Торг Компані» підтверджується даними бухгалтерського обліку ТОВ «Західна нафтогазова компанія», надходженням грошових коштів на банківський рахунок ТОВ «Західна нафтогазова компанія» від контрагента з відповідним призначенням платежу, транспортними документами (товарно-транспортними накладними), сформованими та зареєстрованими податковими накладними.

На підтвердження зазначеного до позовної заяви додані: копія договору поставки нафтопродуктів № ЗН-МО-2217 від 02.03.2016 р. з додатковою угодою № 1 від 02.03.2016 р.; копія видаткової накладної № 36000016 від 03.03.2016 р.; копія ТТН на відпуск нафтопродуктів (нафти) № ТТН-0000777 від 03.03.2016 р.; копія довідки AT «АЛЬФА БАНК» від 16.08.2019 р. № 74805-28.1-240626; копія податкової накладної від 03.03.2016 р. № 41 з квитанцією про реєстрацію ПН в ЄРПН.

Також, ТОВ «Західна нафтогазова компанія» задекларовано взаємовідносини з ТОВ «ВІЗЗАРТ» (код за ) за лютий 2016 року на загальну суму 320249,00 грн., в т.ч. ПДВ 53374,83 грн.

Так, між ТОВ «Західна нафтогазова компанія» (постачальник) та ТОВ «ВІЗЗАРТ» (покупець) укладений договір поставки товарів №ЗН-МО-2204 від 10.02.2016.

Продаж ТОВ «Західна нафтогазова компанія» палива дизельного покупцю - ТОВ «ВІЗЗАРТ» підтверджується даними бухгалтерського обліку ТОВ «Західна нафтогазова компанія», надходженням грошових коштів на банківський рахунок ТОВ «Західна нафтогазова компанія» від контрагента з відповідним призначенням платежу, транспортними документами (товарно-транспортними накладними), сформованими та зареєстрованими податковими накладними.

На підтвердження зазначеного позивачем до позовної заяви додані: копія договору поставки нафтопродуктів № ЗН-МО-2204 від 10.02.2016 р. з додатковими угодами № 1 від 10.02.2016 p., № 2 від 11.02.2016 p., № 3 від 15.02.2016 р.; копія видаткової накладної № НБ000686 від 10.02.2016 р.; копія видаткової накладної № НБ000736 від 12.02.2016 р.; копія видаткової накладної № НБ000804 від 16.02.2016 р.; копія ТТН на відпуск нафтопродуктів (нафти) № 381499 від 10.02.2016 р.; копія ТТН на відпуск нафтопродуктів (нафти) № 382314 від 12.02.2016 р.; копія ТТН на відпуск нафтопродуктів (нафти) № 382420 від 16.02.2016 р.; копія податкової накладної від 10.02.2016 р. № 299 з квитанцією № 1; копія податкової накладної від 11.02.2016 р. № 342 з квитанцією № 1; копія податкової накладної від 15.02.2016 р. № 425 з квитанцією № 1; копія рахунка на оплату № 840 від 10.02.2016 р.; копія рахунка на оплату № 880 від 11.02.2016 р.; копія рахунка на оплату № 946 від 15.02.2016 р.; копія Довідки AT «АЛЬФА БАНК» від 16.08.2019 р. № 74806-28.1-240627.

Крім того, ТОВ «Західна нафтогазова компанія» задекларовано взаємовідносини з ТОВ «ВЕКТОР ТРАНС ПЛЮС» () за період листопад 2016 року на загальну суму 260725,80 грн., в т.ч. ПДВ 43454,30 грн.

Відносини оформлені договорі поставки товарів №ЗН-МО-2384 від 23.11.2016, укладеного між позивачем (постачальник) та ТОВ «ВЕКТОР ТРАНС ПЛЮС» (покупець).

Факт продажу ТОВ «Західна нафтогазова компанія» нафтопродуктів покупцю - ТОВ «ВЕКТОР ТРАНС ПЛЮС» підтверджується даними бухгалтерського обліку ТОВ «Західна нафтогазова компанія», надходженням грошових коштів на банківський рахунок ТОВ «Західна нафтогазова компанія» від контрагента з відповідним призначенням платежу на посиланням на відповідні рахунки, укладеними договором та додатковими угодами до договору щодо поставки визначених партій товару, сформованими та зареєстрованими податковими накладними.

На підтвердження зазначеного до позовної заяви додані: копія договору поставки нафтопродуктів № 3H-MO-2384 від 23.11.2016 р. з додатковими угодами № 1 від 23.11.2016 p., № 2 від 23.11.2016 p.; копія рахунка на оплату № 8117 від 23.11.2016 р.; копія рахунка на оплату № 8129 від 23.11.2016 р.; копія довідки AT «АЛЬФА БАНК» від 16.08.2019 р. № 74807-28.1-240628 про надходження грошових коштів від ТОВ «ВЕКТОР ТРАНС ПЛЮС», копією податкової накладної від 23.11.2016 р. № 686 з квитанцією про реєстрацію ПН в ЄРПН, копією податкової накладної від 23.11.2016 p. № 687 з квитанцією про реєстрацію ПН в ЄРПН.

ТОВ «Західна нафтогазова компанія» задекларовано відносини з ТОВ «СІЛМА ЛТД» (код за ) за період червень 2016 року на загальну суму 189939,75 грн., в т.ч. ПДВ 31656,62 грн.

Факт продажу ТОВ «Західна нафтогазова компанія» нафтопродуктів покупцю - ТОВ «СІЛМА ЛТД» підтверджується даними бухгалтерського обліку ТОВ «Західна нафтогазова компанія», надходженням грошових коштів на банківський рахунок ТОВ «Західна нафтогазова компанія» від контрагента, з відповідним призначенням платежу та посиланням на відповідний рахунок, сформованою та зареєстрованою податковою накладною.

На підтвердження зазначеного до позовної заяви додані: копія рахунка на оплату № 3607 від 17.06.2016 p.; копія довідки AT «АЛЬФА БАНК» від 16.08.2019 р. № 74810-28.1-240629; копія податкової накладної від 17.06.2016 р. № 587 з квитанцією про реєстрацію ПН в ЄРПН та Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ТОВ «СІЛМА ЛТД» () станом на 18.06.2016 p.

Також, ТОВ «Західна нафтогазова компанія» задекларовано взаємовідносини з ТОВ «КІНГ ГРУП» (код за ) за період квітень 2016 року на загальну суму 111478,00 грн., в т.ч. ПДВ 18579,66 грн.

Факт продажу ТОВ «Західна нафтогазова компанія» нафтопродуктів покупцю - ТОВ «КІНГ ГРУП» підтверджується даними бухгалтерського обліку ТОВ «Західна нафтогазова компанія», надходженням грошових коштів на банківський рахунок ТОВ «Західна нафтогазова компанія» від ТОВ «КІНГ ГРУП», з відповідним призначенням платежу на посиланням на відповідний Рахунок, сформованою та зареєстрованою податковою накладною.

На підтвердження зазначеного до позовної заяви додані: копія рахунка на оплату № 2373 від 21.04.2016 p., копія довідки AT «АЛЬФА БАНК» від 16.08.2019 р. № 74814-28.1-240630, копія податкової накладної від 21.04.2016 р. № 747 з квитанцією про реєстрацію ПН в ЄРПН, Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ТОВ «КІНГ ГРУП» () станом на 21.04.2016 p.

Крім того, ТОВ «Західна нафтогазова компанія» задекларовано взаємовідносини з ТОВ «ТОРГСПЕЦСНАБ-2016» () за період лютий 217 року на загальну суму 99 804,00 грн., в т.ч. ПДВ 16634 грн.

Так, між ТОВ «Західна нафтогазова компанія» (постачальник) та ТОВ «ТОРГСПЕЦСНАБ-2016» (покупець) укладений договір поставки нафтопродуктів №ЗН-МО-2450 від 13.02.2017.

Факт продажу ТОВ «Західна нафтогазова компанія» палива дизельного покупцю - ТОВ «ТОРГСПЕЦСНАБ-2016» підтверджується даними бухгалтерського обліку ТОВ «Західна нафтогазова компанія», надходженням грошових коштів на банківський рахунок ТОВ «Західна нафтогазова компанія» від контрагента, з відповідним призначенням платежу, транспортними документами (товарно-транспортними накладними), сформованими та зареєстрованими податковими накладними.

На підтвердження зазначеного до позовної заяви додані: копія договору поставки нафтопродуктів № ЗН-МО-2450 від 13.02.2017 р. з додатковою угодою № 1 від 13.02.2017 р.; копія видаткової накладної № НБ000913 від 13.02.2017 р.; копія видаткової накладної № НБ000914 від 13.02.2017 р.; копія ТТН на відпуск нафтопродуктів (нафти) № 3H00863 від 13.02.2017 р.; копія податкової накладної від 13.02.2017 р. № 331 з квитанцією про реєстрацію ПН в ЄРПН; копія податкової накладної від 13.02.2017 р. № 332 з квитанцією про реєстрацію ПН в ЄРПН; копія рахунка на оплату № 704 від 13.02.2017 р.; копія довідки AT «АЛЬФА БАНК» від 16.08.2019 р. № 74816-28.1-240631.

Отже, дослідивши вищевказані первинні документи, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що на підтвердження господарських операцій з контрагентами, позивачем надано суду первинні документи, які в повній мірі досліджені судом.

При дослідженні факту здійснення господарської операції мають досліджуватись відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовано дані податкового обліку. При цьому, для підтвердження даних податкового обліку можуть братись до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Наведені правові норми дозволяють платнику податку зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, у зв`язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, податковий кредит. При цьому, неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

Таким чином, об`єкт оподаткування податком на прибуток та ПДВ платником податків визначається за даними бухгалтерського обліку господарських операцій та за наявності сукупності таких елементів:

- наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник ПДВ);

- фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій постачальником на користь покупця;

- наявності причинно-наслідкового зв`язку між операцією з придбання товарів чи послуг та потребою використання в господарській діяльності;

- документального підтвердження факту здійснення господарської операції сукупністю належним чином складених (оформлених) первинних та інших документів (у т.ч. платіжних), які зазвичай супроводжують операції певного виду та підтверджують їх фактичне виконання;

- наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної (має усі обов`язкові реквізити).

Крім того, виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит не ставиться у залежність від дотримання вимог податкового законодавства та сплатою податку до бюджету іншими суб`єктами господарювання. Якщо контрагент не виконав свого зобов`язання щодо декларування чи сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови та має необхідні документальні підтвердження його розміру.

Отже, формування податкового кредиту з ПДВ обумовлено фактом придбанням товарів, робіт (послуг) з метою їх використання в межах господарської діяльності та реалізується за наявності в платника належно оформлених підтверджуючих проведення господарських операцій первинних документів і податкових накладних.

Податковий кредит, за змістом пп.14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України, це - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг (п. 198.3 ст. 198 ПК України).

Відповідно до п. 187.1 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Положеннями п. 200.1 ст.200 Податкового Кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно вимог п.200.2 ст.200 вказаного Кодексу при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Також п.200.3 ст.200 ПК України встановлено, що при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Пунктом 201.10 ст.201 ПК України визначено, що податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

У разі, якщо дії платника податку свідчать про його добросовісність, а вчинені ним господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту, для підтвердження права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування достатньо наявності належним чином оформлених документів, зокрема податкових накладних. При цьому не є підставою для відмови у праві на податковий кредит та бюджетне відшкодування з податку на додану вартість порушення податкової дисципліни, вчинені контрагентом платника податку.

Право на віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту виникають у разі здійснення господарських операцій, підтверджених відповідними розрахунковими платіжними та інші первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. Доведеність податкового правопорушення полягає у комплексному дослідженні усіх складових господарських операцій.

Платник податків не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов`язань, адже, поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань.

Виходячи з вимог наведених норм Податкового кодексу України, підтвердженням факту здійснення господарської операції є відповідні розрахункові, платіжні та інші первинні документи, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та підставою для нарахування податкового кредиту і податкового зобов`язання з податку на додану вартість є податкова накладна.

Верховний Суд у своїй Постанові від 15.08.2018 у справі № 826/15767/13-а визначив, що норми ПК не ставлять у залежність право платника податку на формування податкового кредиту від фактичної сплати сум податків до бюджету постачальниками товарів (послуг) по ланцюгу поставки, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (послуг), призначених для використання у його господарській діяльності, сплатив ПДВ в ціні придбаних товарів (послуг), а реальність операцій з придбання ним товарів (послуг) у судовому процесі контролюючим органом не спростована. Порушення платником податку - постачальником податкового законодавства може бути підставою для позбавлення іншого платника податку - покупця права на отримання податкової вигоди у вигляді збільшення суми витрат та/або податкового кредиту лише за встановленого факту їхніх сумісних дій щодо незаконної мінімізації податкових зобов`язань.

Тобто, посилання відповідача на нездійснення господарських операцій позивача з контрагентами є безпідставними.

Крім того, твердження відповідача про відсутність у контрагентів необхідної для ведення господарської діяльності кількості працівників, технічних, транспортних, інших виробничих ресурсів не свідчить про безтоварність угод поставки та надання послуг з позивачем.

Як вже вище зазначалося судом апеляційної інстанції, позивач як платник податку, не має обов`язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням усіма постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, дотримання вимог податкового законодавства тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит чи бюджетне відшкодування за можливу неправомірну діяльність будь-кого з контрагентів. Отже, платник податків, який придбав товар та або/послуги в особи, що порушує вимоги податкового законодавства, не повинен притягуватися до відповідальності в тому випадку, якщо він здійснював реальну господарську операцію та не знав про певні порушення правил ведення господарської діяльності та оподаткування своїм контрагентом або постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання.

Отже, з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку, право особи на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Тобто, якщо контрагент порушив податкове законодавство, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а тому дані порушення не можуть бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит за наявності факту здійснення господарської операції.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 808/1593/17 (адміністративне провадження № К/9901/48159/18).

Так, у рішенні по справі «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 (2009 рік, заява № 3991/03) Європейським судом зазначено, що платник податків не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо він не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

У рішеннях від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав проти України», від 10.03.2010 у справі «Бізнес Супорт Центр проти Болгарії» ЄСПЛ наголосив, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

З огляду на викладене вище, суд зазначає, що лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару від виконання податкових зобов`язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит та праві на отримання бюджетного відшкодування. При цьому такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у його постановах від 15.01.2019 у справі № 815/4561/16 (адміністративне провадження № К/9901/33072/18), від 05.02.2019 у справі № 805/4717/15-а (адміністративне провадження № К/9901/36631/18), від 19.03.2019 у справі № 815/3705/13-а (адміністративне провадження № К/9901/8551/18) тощо.

На підставі оцінки наявних у справі матеріалів та доказів, у їх сукупності, колегія суддів зазначає, що факт отримання позивачем товарів та послуг, оплати їх вартості підтверджується документально, господарські операції належним чином відображені у бухгалтерському обліку та податковій звітності позивача.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що оскаржуване ППР є протиправними та підлягають скасуванню, відповідно до вищевикладених висновків суду.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

При цьому, прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року №127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010 року).

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 26.07.2021 року