Справа № 826/16399/18
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2021-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2021 року м. Київ № 826/16399/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі

регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Публічного акціонерного

товариства "Українська залізниця"

до Відділу містобудування та архітектури Конотопської міської ради

Сумської області

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Відділу містобудування та архітектури Конотопської міської ради Сумської області (далі - відповідач), у якій просить суд:

- визнати протиправними дії Відділу містобудування та архітектури Конотопської міської ради Сумської області щодо відмови у наданні містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на будівництво житлового будинку по вул. Свободи, 26 в м. Конотоп Сумської області, викладеної у листі від 03.09.2018 №1449;

- зобов`язати Відділ містобудування та архітектури Конотопської міської ради Сумської області видати Публічному акціонерному товариству «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу Конотопська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на будівництво житлового будинку по вул. Свободи, 26 в м. Конотоп Сумської області.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що у відповідача були відсутні правові підстави для відмови у наданні позивачу містобудівних умов та обмежень забудови спірної земельної ділянки, оскільки позивачем для отримання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки було подано всі необхідні документи, визначені частиною третьою статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2018 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено, що розгляд справи буде здійснюватися в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб.

Відповідач у відзиві на позовну заяву вважає позовні вимоги безпідставними та просить відмовити в їх задоволенні посилаючись на те, що за результатами розгляду заяви позивача від 28.08.2018 із доданими документами, підготовлено мотивовану відмову у наданні містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки, оскільки згідно Генерального плану міста, затвердженого рішенням Конотопської міської ради (6 сесія, 5 скликання) від 30.08.2006 земельна ділянка на якій буде вестись будівництво вказаного об`єкту розташована на території багатоповерхової багатоквартирної забудови згідно нормативів ДБН. План зонування на територію по вул. Свободи не розроблено.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до рішення Конотопської міської ради від 12.11.1998 року № 364 позивачу надано у постійне користування 0,8676 гектарів землі для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Свободи, 26, кадастровий номер :05:132:0047.

Позивачем 29.03.1999 було отримано Державний акт І-СМ № 001075 на вказану земельну ділянку для будівництва та обслуговування 199-ти квартирного житлового будинку (а.с. 12-17).

Право позивача на вказану земельну ділянку, в м. Конотоп Сумської області, по вул. Свободи, 26, кадастровий номер :05:132:0047, підтверджується Витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 28.08.2018 НВ-18 (а.с. 18-22) з кадастровим планом та Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 09.08.2018 № 133749904 (а.с. 23-24).

У 2018 році позивачем розроблено Містобудівний розрахунок із техніко-економічними показниками (а.с. 25-57).

Позивач 28.08.2018 звернувся до Відділу містобудування та архітектури Конотопської міської ради Сумської області з заявою про видачу містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на будівництво житлового будинку за адресою: Сумська область, м. Конотоп, вул. Свободи, 26 (а.с. 10). До заяви було додано: 1) копія Державного акту на право постійного користування землею; 2) викопіювання з топографо-геодезичного плану; 3) Витяг з Державного земельного кадастру; 4) містобудівний розрахунок із техніко-економічними показниками; 5) копія Довіреності № 608 від 26.10.2017.

За результатами розгляду поданої позивачем заяви, Відділом містобудування та архітектури Конотопської міської ради Сумської області листом від 03.09.2018 № 1449 (а.с. 11) була надана позивачу відповідь, якою відмовлено у наданні містобудівних умов та обмежень забудови вищевказаної земельної ділянки, у зв`язку з відсутністю плану зонування. Так, у листі зазначено, що згідно Генерального плану міста, затвердженого рішенням Конотопської міської ради (6 сесія, 5 скликання) від 30.08.2006 земельна ділянка на якій буде вестись будівництво вказаного об`єкту розташована на території багатоповерхової багатоквартирної забудови, що відповідає містобудівній документації. План зонування на територію по вул. Свободи, 26 не розроблено. Відповідно до п. 4.5 Розділу 4 «Загальні положення» ДСТУ-Н Б Б.1.1-12:2011 настанова про склад та зміст плану зонування території (Зонінг) надаються містобудівні умови та обмеження для кожної конкретної земельної ділянки. Окрім того, на підставі Зонінгу визначаються містобудівні умови і обмеження забудови земельних ділянок на території населених пунктів (частина перша та третя статті 18, частина друга статті 24, частина п`ята статті 29, частина перша статті 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Не погоджуючись з такою відмовою позивач і звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлено Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 №3038-VI (далі - Закон № 3038-VI), що спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Замовник - фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

Забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства (частина друга статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Згідно з статтею 25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, встановлюється у генеральних планах населених пунктів, планах зонування та детальних планах територій. Режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, обов`язковий для врахування під час розроблення землевпорядної документації. Режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, за межами населених пунктів встановлюється відповідними районними державними адміністраціями, а в разі відсутності адміністративного району - відповідно Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною, Севастопольською міською державними адміністраціями. Узгодження питань щодо забудови визначених для містобудівних потреб територій суміжних територіальних громад здійснюється на підставі відповідних угод, відображається у схемах планування зазначених територій та генеральних планах населених пунктів. Встановлення режиму забудови територій, визначених для містобудівних потреб, не тягне за собою припинення права власності або права користування земельними ділянками, зміни адміністративно-територіальних меж до моменту вилучення (викупу) земельних ділянок.

За приписами пунктів 1, 2, 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» проектування та будівництво об`єктів здійснюється власником або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації.

Частиною першою статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що основними складовими вихідних даних є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування.

Згідно частини третьої статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника, до якої додаються: 1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію; 2) копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації); 3) викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000; 4) витяг із Державного земельного кадастру.

Для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовник також додає містобудівний розрахунок, що визначає інвестиційні наміри замовника, який складається у довільній формі з доступною та стислою інформацією про основні параметри об`єкта будівництва.

Цей перелік документів для надання містобудівних умов та обмежень є вичерпним.

Згідно частини четвертої статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є:

1) неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень;

2) виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці;

3) невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Відмова у наданні містобудівних умов та обмежень здійснюється шляхом направлення листа з обґрунтуванням підстав такої відмови відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури у строк, що не перевищує встановлений строк їх надання.

Судом встановлено, що відповідачем у листі-відмові від 03.09.2018 №1449 не було зазначено обґрунтованих підстав, які, у відповідно до вказаної частини четвертої статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» є підставою для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки.

Як вбачається з вказаного листа від 03.09.2018 № 1449, обґрунтовуючи відмову у наданні містобудівних умов та обмежень забудови вказаної земельної ділянки відповідач посилається лише на відсутність плану зонування території, оскільки план зонування на територію по вул. Свободи, 26 не розроблено.

Проте, на переконання суду, відсутність плану зонування або детального плану території не є тією підставою для відмови, яка визначена в пункті 3 частини четвертої статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Даною нормою передбачено відмову лише у випадку невідповідності намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

В той же час, відсутність плану зонування або детального плану території, не свідчить про те, що наміри забудови позивача не відповідають вимогам містобудівної документації, а тому посилання Відділом містобудування та архітектури Конотопської міської ради Сумської області на відсутність плану зонування є безпідставним.

Таким чином, відповідач у листі від 03.09.2018 № 1449 не зазначив законних підстав для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень, що визначені частиною четвертою статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Крім того, згідно частини першої статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту є Генеральний план населеного пункту. У складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту. План зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану, що передбачено статтею 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», відповідно до частини першої якої план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

З вищезазначеного вбачається, що план зонування, як правило, розробляється у складі генерального плану та саме на його основі з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

Крім того, дані норми, як і частина перша статті 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (проектна документація на будівництво), на яку посилається відповідач, не забороняють надавати містобудівні умови та обмеження за відсутності (не розроблення) такого плану зонування території.

Як вбачається з листа відповідача від 03.09.2018 №1449, згідно Генерального плану міста, затвердженого рішенням Конотопської міської ради (6 сесія, 5 скликання) від 30.08.2006 земельна ділянка, на якій буде вестись будівництво вказаного об`єкту, розташована на території багатоповерхової багатоквартирної забудови, що відповідає містобудівній документації.

Таким чином, вищезазначене свідчить, що наміри забудови позивача відповідають вимогам містобудівної документації на місцевому рівні - Генеральному плану міста, затвердженого рішенням Конотопської міської ради (6 сесія, 5 скликання) від 30.08.2006, який у відповідності до вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні.

Тобто у відповідача не було законних підстав для відмови позивачу у наданні містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки.

Також, надаючи правову оцінку вказаній вище відмові у видачі містобудівних умов та обмежень суд, відповідно до частин першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, відповідно до статті 1 Першого протоколу про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до рішення ЄСПЛ в справі «EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» ПРОТИ УКРАЇНИ» (Заява № 19336/04) згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» [ВП], заява N 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Перепьолкінс проти Латвії» [ВП], заява N 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

В пункті 167 вказаного рішення зазначено, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Відповідно до пункту 168 зазначеного рішення ЄСПЛ, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Як вказано у пункті 60 рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» «…заборони на будівництво, безперечно, обмежували право заявників на користування своїм майном».

Суд також визнав (пункт 72 наведеного рішення), що «система, яка допускає спричинення власникам майна шкоди внаслідок тривалої дії заборон, не може існувати в державі, що керується верховенством права».

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Враховуючи те, що ні наміри позивача по забудові належної йому на праві користування земельної ділянки не змінилися, ні цільове призначення земельної ділянки не змінювалось, то підстава відмови, наведена відповідачем, не відповідає фактичним обставинам та є неправомірною.

За таких обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправною відмови відповідача видати містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки на будівництво житлового будинку по вул. Свободи, 26 в м. Конотоп Сумської області .

Стосовно вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача надати містобудівні умови та обмеження, суд зазначає наступне.

Повноваження суду при вирішенні справи визначені статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої, зокрема, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Отже, пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд (ч. 4 цієї статті).

Таким чином, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення, і це прямо передбачено пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

З правового аналізу зазначених норм вбачається, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення таким способом, який би гарантував повний захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечував його виконання та унеможливлював необхідність наступних звернень до суду.

Зі змісту положень, закріплених у пункті 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, вбачається, що у випадку порушення прав позивача, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача, у тому числі шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, зокрема, прийняти рішення.

Верховний Суд України у своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Суд враховує положення обов`язкової до застосування судової практики Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі "Олссон проти Швеції" (Olsson v. Sweden) від 24 березня 1988 року. При вирішенні вказаної справи Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що яка-небудь норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію. Проте досвід показує, що абсолютна точність недосяжна і що необхідність уникати надмірної жорсткості формулювань і слідувати за обставин, що змінюються, веде до того, що багато законів неминуче викладені в термінах, які більшою чи меншою мірою є невизначеними.

Фраза "передбачено законом" не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципом верховенства права. Таким чином, мається на увазі, що у внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічних властей у здійснення прав, охоронюваних inter alia п. 1 статті 8.

Закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання держави.

Крім того, згідно пункту 65 вказаного рішення Суду, втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.

Також Європейський суд з прав людини вказує, що у відповідності зі сформованою практикою Суду, під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті. При визначенні того, чи є втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд враховує, що за державами - учасницями Конвенції залишається певна свобода розсуду.

З урахуванням наведених вище обставин справи суд приходить до висновку, що в даному випадку вимога позивача в частині зобов`язання відповідача видати позивачу містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на будівництво житлового будинку по вул. Свободи, 26 в м. Конотоп Сумської області на підставі заяви, зареєстрованої 28.08.2018 за №1449, та доданих до неї документів є обґрунтованою і не суперечить закону і забезпечує захист прав, свобод та інтересів від порушень з боку відповідача, оскільки обрання такого способу захисту та відновлення прав позивача не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачає лише єдину підставу для відмови у видачі містобудівних умов та обмежень - невідповідність намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні. А оскільки факту такої невідповідності у листі відповідача від 03.09.2018 №1449 встановлено не було, то підстави для відмови у наданні позивачу містобудівних умов та обмежень забудови вказаної земельної ділянки були відсутні.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи N R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він уважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.

При цьому, дискреційними є повноваження відповідача - суб`єкта владних повноважень, обирати у конкретній ситуації між альтернативними, кожна з яких є правомірною.

За приписами частини третьої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі скасування індивідуального акту суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Аналізуючи дані положення кодексу, можна дійти висновку, що законодавством передбачено право суду у випадку встановлення порушення прав позивача зобов`язувати суб`єкта владних повноважень приймати рішення або вчиняти певні дії.

За приписами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права.

На підставі викладеного суд вважає за необхідне зазначити, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Таким чином, оскільки інших підстав для відмови Публічному акціонерному товариству "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" у наданні містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на будівництво житлового будинку по вул. Свободи, 26 в м. Конотоп Сумської області не вбачається, втручання у повноваження Відділ містобудування та архітектури Конотопської міської ради Сумської області, як суб`єкта владних повноважень, є виправданим, оскільки відсутній інший дієвий спосіб захисту порушеного права позивача.

Згідно частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У зв`язку з викладеним, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 72-77, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Відділу містобудування та архітектури Конотопської міської ради Сумської області щодо відмови у наданні містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на будівництво житлового будинку по вул. Свободи, 26 в м. Конотоп Сумської області, викладеної у листі від 03.09.2018 № 1449.

Зобов`язати Відділ містобудування та архітектури Конотопської міської ради Сумської області видати Публічному акціонерному товариству «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу Конотопська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на будівництво житлового будинку по вул. Свободи, 26 в м. Конотоп Сумської області.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська 5; ) в особі виробничого підрозділу Конотопська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» (01601, м. Київ, вул. Лисенка, буд. 6; )з а рахунок бюджетних асигнувань Відділу містобудування та архітектури Конотопської міської ради Сумської області (41600, Сумська обл., м. Конотоп, пр. Миру, 8; ) судовий збір у розмірі 3524,00 грн. (три тисячі п`ятсот двадцять чотири гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.