Справа № 420/8190/21
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2021-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8190/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Бойко О.Я.,

за участю:

секретаря судового засідання Белінського Г.В.,

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Височан Т.О. за довіреністю,

перекладача Боячко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №86 від 07.05.2021 р. та зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вирішив у задоволенні позовних вимоги відмовити.

І. Суть спору:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в якому просив:

1. Визнати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №86 від 07.05.2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним і скасувати його.

2. Зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ІІ. Аргументи сторін.

(а) Позиція Позивача

Позивач вважає, що спірним рішенням через його необґрунтованість порушено його право на отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач прийняв рішення без урахування і дослідження всіх обставин, що мають юридичне значення. Відповідач не взяв до уваги відкрите висловлювання громадської позиції позивача щодо належності Криму державі Україна. Зокрема те, що позивач в соціальних мережах висловлювався відносно анексії Криму, та наголошував, що Крим є частиною України. Відповідач не взяв також до уваги інформацію по країні походження щодо загальнопоширеного насильства, зокрема порушення кримінальних у справ для заборони свободи вираження поглядів, зловживання застосуванням антитерористичного законодавства, інтернет цензури. Всі ці фактори підтверджують обґрунтованість побоювань позивача. Позивач вважає, що існує реальний ризик його переслідувань через політичні переконання.

Крім того, позивач вважає, що у відповідача були відсутні законні підстави для висновку про очевидну необґрунтованість його заяви.

В судовому засіданні позивач у своїх усних поясненнях зазначив, що у 2015 році висловлював свої власні політичні погляди в підтримку України тим, що по федеральній трасі Краснодар-Сочі проїхав з державним прапором України на мотоциклі, через що був затриманий та відправлений до відділку поліції, де йому погрожували розправою з боку бойовиків Донбасу. Також зазначав, що він саме через проукраїнську позицію був звільнений з роботи з адміністрації селища міського типу і в нього виникли труднощі із знаходженням нової роботи. Його старший син також намагався отримати статус біженця у 2019 році. Проте отримав відмову. Так само син отримав відмову в службі за контрактом в ЗСУ. На даний момент позивач та його син знову подали заяви на проходження служби в ЗСУ. Наразі позивач не може повернутися до РФ через те, що на території РФ у нього не має шансів знайти роботу з хорошим заробітком, відсутність житла, яке було продано до приїзду в Україну, а також припускає, що на нього може бути відкрито кримінальну справу , через його підтримку української держави та бажання служити в ЗСУ.

(б) Позиція Відповідача

07.06.2021 р. від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

Перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, і поводження чи покарання. Будь-яких чітких особистих обставин саме переслідування або загроз та побоювань, що унеможливить повернення позивача до РФ позивач не зазначив.

Співробітники міграційної служби провели аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановили, що за матеріалами особової справи причиною виїзду з країни громадянського походження стало бажання проживати на території України зі своєю сім`єю, оскільки робота, на якій працював позивач на території РФ, була неофіційна, грошей не вистачало, а ціни дорожчали. Повертатися до країни постійного проживання позивач не бажає через відсутність житла та родичів на Батьківщині.

Стосовно виїзду з країни громадянської належності позивач повідомив наступне: 13.06.2018 він легально виїхав з території РФ автомобілем. Прибув на територію України 13.06.2018 на підставі дійсного паспортного документа. Протягом встановлених чинним законодавством 5-ти днів до міграційного органу не звернувся. Звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту обумовлено бажанням легалізації власного перебування та не пов`язане із міжнародним захистом.

Твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Позивач не зазнавав жодних протиправних арештів або затримань, фізичного насилля під час проживання на території РФ.

Відповідно до інформації за країною походження шукача захисту спостерігаються позитивні тенденції до вдосконалення роботи в сфері захисту прав людини, координація відповідних зусиль з міжнародними інституціями.

ІІІ Процедура та рух справи

21.05.2021 р. ухвалою Одеський окружний адміністративний суд, прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами загального позовного провадження.

На виконання ухвали суду відповідач надав до суду матеріали міграційної справи позивача.

07.07.2021 р. суд, ухвалою занесеною до протоколу судового засідання, закрив підготовче провадження та призначив судове засідання для розгляду справи по суті.

ІV. Обставини справи встановлені судом та докази на їх підтвердження

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Російської Федерації, повна вища освіта. На території РФ працював начальником відділу в Муніципальній автономній установі протягом 2006-2016 років.

Позивач 13.06.2018 прибув на територію України разом з дружиною та дітьми автомобілем легально на підставі дійсного паспортного документу та дозволу на роботу.

22.04.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Матеріалами міграційної справи підтверджено, що з вказаною заявою до міграційних органів позивач раніше не звертався.

В рамках процедур розгляду заяви із заявником відповідач провів анкетування від 23.04.2021.

В анкеті заявника позивач зазначив, що причиною виїзду з країни постійного проживання стали погрози йому та його родині через його громадську позицію щодо політики РФ. Повертатися до країни постійного проживання заявник не бажає через відсутність постійного житла та родичів на Батьківщині, а також через політичні погляди, які суперечать владі РФ.

Двічі позивач проходив співбесіду: 29.04.2021; 06.05.2021. Під час інтерв`ю заявник повідомив, що на території РФ у 2015 році нібито здійснив рух на мотоциклі з українським прапором через це був затриманий правоохоронцями. На підтвердження даних обставин не надав жодних доказів в т.ч. документальних підтверджень адміністративних протоколів або попереджень).

07.05.2021 р. за результатами розгляду заяви та особової справи позивача відповідач склав висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додатково захисту. У висновку відповідач зазначив, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з РФ, небажання його повернення до країни громадської належності з позиції визнання заявника біженцем, ні під час перебування на території РФ, ані перебуваючи поза її межами заявник не зазнав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками, в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за будь якою ознакою та належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Разом з тим можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання заявника особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог міжнародного законодавства. У додатках до висновку відповідач опрацював інформацію по країні походження.

11.05.2021 позивач отримав повідомлення від відповідача №5/1-397 від 07.05.2021 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі Наказу від 07.05.2021 №86. Наказ виданий із посиланням на п.6 статті 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами суд виходить з наступного.

IV. Джерела права та висновки суду

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Конвенцією про статус біженців від 28.07.1951 року та Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до положень ст.1 Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Перевіряючи законність рішення ГУ ДМС України в Одеській області про відмову в оформленні документів позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд виходить з того, що відповідачу необхідно було з`ясувати, чи має позивач суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Адже ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до частини третій статті 78 КАС України, обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Позивач у своєму позові посилається на авторитетні джерела інформації по РФ про те, що в країні існує інтерне-цензура, влада зловживає антитерористичним законодавством щодо кримських правозахисників, про порушення кримінальних справ проти блогерів, журналістів та громадських активістів за поширення завідомо неправдивої інформації, переслідування передових активістів опозиції та журналістів, учасників мирних зібрань, катування та жорстоке поводження з затриманими та арештованими. Проте позивач, не надав жодних доказів щодо приналежності до вказаних осіб, щодо переслідувань та реальних погроз стосовного безпосередньо його. На підтвердження повідомлення позивача про його затримання та отримання погроз на території РФ у 2015 році через нібито здійснення ним руху на мотоциклі з українським прапором він також не надав жодного документу (адміністративні протоколи або попередження). Так само позивач, вказуючи на висловлення своєї позиції в соціальних мережах, він не вказав жодних конкретних даних щодо існування в нього особистих сторінок в тих чи інших соціальних мережах. З аналізу протоколів співбесід суд зазначає, що на дані обставини позивач взагалі раніше не посилався. Дані обставини, на думку суду, свідчать про нечіткість та непослідовність пояснень позивача.

Суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно з ч. 6 ст. 8 цього Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Суд встановив, що свій висновок від 07.05.2021 відповідач обґрунтував тим, що звернення до територіального підрозділу ДМС відбулось лише з метою легалізації в Україні, виїзд за межі країни громадянської належності був спричинений бажання пошуку варіантів для кращого життя неналежного працевлаштування за межами країн громадянської належності. Таким чином, за результатами аналізу заяви шукача захисту було встановлено, що ця заява особи є необґрунтованою, заява не містить умов, передбачених п.п.1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців або осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки позивачем не було надано жодних документальних доказів, які б свідчили про переслідування на Батьківщині у випадку повернення.

Дослідивши вказаний висновок, суд вважає, що цей висновок є правомірним, з огляду на таке.

З огляду на наведені позивачем доводи і факти та проведеної відповідачем їх перевірки, позивач не надав даних щодо конкретних фактів (усних тверджень), які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину, також позивач не зазначив обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього насилля у разі повернення на Батьківщину.

Тим більш, з огляду на пояснення позивача, надані під час співбесіди, він зазначав, що за період проживання на території Батьківщини особисті права заявника не порушувались, всі побоювання ґрунтуються на особистих припущеннях, позивач не перебував в офіційному розшуку на території РФ.

Позивач зазначив, що він не може повернутись до країни походження через можливість порушення щодо нього кримінальної справи за демонстрацію його позиції стосовно належності Криму до держави Україна, тобто події, яка мала місце ще у 2015р. Проте суд вважає, дані твердження позивача припущеннями. Його побоювання щодо переслідування через бажання позивача служити в ЗСУ також є недоведеним, оскільки позивач не надав жодного доказу на підтвердження подання ним заяви на укладення контракту для проходження служби в лавах ЗСУ, на яке він посилався.

Також, суд встановив, що ні позивач, ні члени його родини ніколи не були членами політичних партій та релігійних, військових або громадських організацій.

Відповідно до пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Крім того, пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, у першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Проте на підтвердження вказаних позивачем обставин він не надав жодного доказу. Натомість посилання позивача на те, що наразі позивач не може повернутися до РФ через те, що на території РФ у нього не має шансів знайти роботу з хорошим заробітком, відсутність житла, так яке було продано до приїзду в Україну, не мають не має ніякого відношення до конвенційних ознак визначення статусу біженця.

Таким чином, суд погоджується з позицією відповідача, що підстави наведені позивачем у його заяві про визнання його біженцем або особою що потребує додаткового захисту, є очевидно необґрунтованими. А відтак рішення відповідача є законним.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі викладеного, суд робить висновок, що позовні вимоги не належать до задоволення.

VI. Розподіл судових витрат

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору в порядку п.14 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», питання про їх розподіл судом не вирішується.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.ст.2, 244-246 КАС України -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини постанови суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 30 липня 2021 року.

Суддя: О.Я. Бойко

.