Справа № 620/6537/20
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції: Лобан Д.В.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 року Справа № 620/6537/20

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Степанюка А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 березня 2021 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Чернігівської обласної прокуратури

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - Позивачка) звернулася до суду з адміністративним позовом до Чернігівської обласної прокуратури (далі - Відповідач) про:

- визнання протиправними дій Чернігівської обласної прокуратури щодо невиплати ОСОБА_1 надбавки за класний чин «молодший радник юстиції», починаючи з 07.11.2019 по 19.08.2020 включно;

- зобов`язання Відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за класний чин «молодший радник юстиції», починаючи з 07.11.2019 по 19.08.2020 включно.

В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивачка зазначила, що постановою КМУ від 31.05.2012 № 505, яка поширювалася, зокрема на Відповідача, було передбачено здійснення відповідних виплат надбавки за класний чин «молодший радник юстиції», але фактично в період з 07.11.2019 по 19.08.2020 включно така надбавка їй не виплачувалася і що в даному випадку призупинення нарахування таких виплат на підставі Закону № 113-ІХ є безпідставним.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що з 25.09.2019 у позивача відсутнє право на отримання надбавок за класний чин, з огляду на відсутність такої складової в заробітній платі прокурора у відповідності до Закону №1697-VII у редакції з 25.09.2019, з урахуванням положень Закону № 113-IX.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про задоволення її позову в повному обсязі, зазначаючи, що текст судового рішення скопійований з іншого рішення та має ряд помилок, зокрема щодо інформації про її звільнення наказом Генерального прокурора з посади прокурора відділу Генеральної прокуратури, в якій вона ніколи не працювала, а також щодо дати її звільнення та змісту позовних вимог.

При цьому, Апелянтка стверджує, що таке судове рішення не відповідає принципу юридичної визначеності та ще більше заплутує спірні правовідносини.

Разом з тим, Апелянтка зазначає, що займана нею посада не належить до адміністративних посад і на неї не поширюється дія пункту 3 розділу ІІ Закону № 113-ІХ.

Водночас, Апелянтка стверджує про наявність у неї права на отримання надбавки за класний чин «молодший радник юстиції», починаючи з 07.11.2019 по 19.08.2020 включно.

Також Апелянта вважає, що суд першої інстанції протиправно при розгляді цієї справи вніс до судового рішення відомості з її іншої судової справи № 620/4511/20, в якій предметом судового розгляду були зовсім інші правовідносини, а саме щодо невиплати їй вихідної допомоги при звільненні.

Апелянтка вказує, що під час розгляду цієї справи в суді першої інстанції вона просила зупинити провадження до вирішення Конституційним Судом України справи № 3/116(20), але суд належним чином її заяву не розглянув та лише вказав про відсутність підстав для задоволення відповідного клопотання.

Апелянтка вважає, що судове рішення перенасичене правовими нормами, ґрунтується на суперечливих висновках та не містить оцінки наявних у справі доказів.

Апелянтка зазначає, що наданими нею доказами підтверджується, що їй виплачувалася надбавка за класний чин на підставі постанови КМУ № 505 до призупинення її виплати і що Закон № 113-ІХ не вносить зміни до вказаної постанови.

Крім того, на переконання Апелянтки, суд першої інстанції знехтував висновками Верховного Суду, який забезпечує сталість та єдність судової практики.

З цих та інших підстав Апелянтка вважає, що оскаржуване нею рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.05.2021 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.

У строк, установлений судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив.

31.05.2021 від Апелянтки через канцелярію суду надійшли додаткові письмові пояснення, які на підставі її клопотання були залучені до матеріалів цієї справи.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.06.2021 витребувано додаткові докази у справі.

16.07.2021 від Відповідача надійшли додаткові докази.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом Генерального прокурора України від 26.03.2015 № 238к Позивачці було присвоєно класний чин «молодший радник юстиції».

19.08.2020 наказом прокуратури Чернігівської області Позивачку звільнено з посади прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління ДБР, розташованого у м. Києві, що поширює свою діяльність на Чернігівську область прокуратури Чернігівської області та органів прокуратури.

З 07.11.2019 по 19.08.2020 (день звільнення) до складових заробітної плати Позивачки не було включено надбавку за класний чин.

Позивачка, вважаючи свої права порушеними, звернулася до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю (далі - 222 КЗпП України), Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2020 № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII), «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-XII (далі - Закон № 1789-XII), «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-IX (далі - Закон № 113-IX).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами статті 222 КЗпП України визначено, що особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюються законодавством.

Згідно з частиною п`ятою статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Так, Законом № 1697-VII визначено правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, в тому числі він містить положення щодо умов звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді, соціального та матеріально-побутового забезпечення прокурора.

Таким чином, особливості розгляду трудових спорів, зокрема, питання проходження служби в органах прокуратури, звільнення з неї, права і обов`язки прокурорів, їх соціальні гарантії регулюються Законом № 1697-VII.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Разом з цим, відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1789-XII заробітна плата прокурорів складається із посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років і має забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов`язків, а так само закріплення кваліфікованих кадрів.

Постановою Верховної Ради України від 06.11.1991 № 1795-XII затверджено Положення про класні чини працівників органів прокуратури.

У подальшому згідно з пунктом 2 розділу II Закону №113-IX визнано такими, що втратили чинність:

- пункт 8 частини першої статті 15; частину четверту статті 16; абзац перший частини другої статті 46-2; статтю 47; частину першу статті 49; частину п`яту статті 50; частину третю статті 51-2, статті 53 і статті 55 Закону України "Про прокуратуру" (Відомості Верховної Ради України, 1991 р., № 53, ст. 793, із наступними змінами);

- Постанову Верховної Ради України від 6 листопада 1991 року "Про затвердження Положення про класні чини працівників органів прокуратури України" (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 4, ст. 14).

Вказаний Закон набув чинності 25.09.2019.

З 25.09.2019 частина перша статті 49 Закону № 1789-XII, якою було встановлювлено складову заробітної плати прокурора - надбавку за класні чини, втратила свою чинність.

Згідно з частиною 1 статті 81 Закону №1697-VII у редакції з 25.09.2019 заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

У контексті положень частини 2 статті 81 Закону №1697-VII (у редакції з 25.09.2019) заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік.

Схему посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5 затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 (далі - Постанова №505).

Додатком №8 до Постанови № 505 встановлено розмір надбавок до посадових окладів працівників прокуратури за класні чини. Вказаний додаток встановлює виключно розмір таких надбавок.

Натомість, Законом № 1697-VII у редакції з 25.09.2019 не визначено надбавки за класні чини, як складову заробітної плати. Суд наголошує, що вказаний закон є спеціальним та встановлює застереження, що заробітна плата прокурора не може визначатись іншими нормативно-правовими актами.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, з набранням чинності Законом № 113-ІХ у прокурорів відсутнє право на отримання надбавки за класний чин як складової заробітної плати.

При цьому, збереження виплати за класний чин у підзаконному нормативно-правовому акті не може бути застосовним, за відсутності передбаченого законом права на таку виплату, оскільки заробітна плата прокурора регулюється виключно Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами (стаття 81 Закону № 1697-VII).

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 560/4178/20 та, відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, є обов`язковими для врахування колегією суддів при вирішенні цієї справи.

Тож, перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності у Позивачки права на отримання надбавку за класний чин «молодший радник юстиції», починаючи з 07.11.2019 по 19.08.2020 включно.

Таким чином, доводи Апелянтки про наявність у неї вказаного права на отримання надбавки, а також про те, що наданими нею доказами підтверджується, що їй виплачувалася надбавка за класний чин на підставі постанови КМУ № 505 до призупинення її виплати і що Закон № 113-ІХ не вносить зміни до вказаної постанови, судова колегія відхиляє як безпідставні.

Доводи Апелянтки про те, що займана нею посада не належить до адміністративних посад і на неї не поширюється дія пункту 3 розділу ІІ Закону № 113-ІХ, судова колегія відхиляє, оскільки, як було правильно встановлено судом першої інстанції, така норма визначає, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Дія цього пункту не поширюється на випадок, передбачений підпунктом 4 пункту 21 цього розділу, яким встановлено, що особи, які на день набрання чинності цим Законом займають адміністративні посади першого заступника Генерального прокурора, заступника Генерального прокурора, заступника Генерального прокурора - Головного військового прокурора, вважаються звільненими з указаних адміністративних посад. Дія цього пункту не поширюється на заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а також на першого заступника і заступників Генерального прокурора, призначених на посаду після 30 серпня 2019 року.

Твердження Апелянтки про те, що судове рішення перенасичене правовими нормами, ґрунтується на суперечливих висновках та не містить оцінки наявних у справі доказів, судова колегія вважає необґрунтованими і до уваги не приймає.

Доводи Апелянтки про те, що суд першої інстанції знехтував висновками Верховного Суду, який забезпечує сталість та єдність судової практики, судова колегія вважає такими, що не відповідають дійсності, оскільки, як вбачається з вищевикладеного, правові висновки суду першої інстанції навпаки узгоджуються з позицією Верховного Суду у цій категорії спорів.

Посилання Апелянтки на те, що під час розгляду цієї справи в суді першої інстанції вона просила зупинити провадження до вирішення Конституційним Судом України справи № 3/116(20), але суд належним чином її заяву не розглянув та лише вказав про відсутність підстав для її задоволення, судова колегія відхиляє, оскільки в суді першої інстанції Апелянтка просила розглянути питання щодо зупинення провадження в цій справі /т.1 а.с.74/ і, як вбачається з матеріалів цієї справи, суд таке питання розглянув і навів відповідне мотивування щодо відсутності підстав для зупинення провадження /т.1 а.с.75-76/.

При цьому, колегія суддів вважає правильними такі висновки суду першої інстанції, оскільки до правовідносин у цій справі підлягають застосуванню положення законодавства, які були чинними та діяли на час виникнення спірних правовідносин.

Тому, прийняття рішення Конституційним Судом України у справі № 3/116(20) за поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ (із змінами) на спірні правовідносини не вплине.

Аналогічний правовий підхід застосовано Верховним Судом в ухвалі від 12.08.2019 у справі № 808/8400/15.

Разом з тим, у рішенні Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 по справі «Смірнова проти України» зазначено, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, у першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції.

Згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Доводи Апелянтки про те, що суд першої інстанції протиправно при розгляді цієї справи вніс до судового рішення відомості з її іншої судової справи № 620/4511/20, в якій предметом судового розгляду були зовсім інші правовідносини, а саме щодо невиплати їй вихідної допомоги при звільненні, судова колегія відхиляє, оскільки прийняття судом першої інстанції до уваги наявності вказаного судового спору жодним чином не призвело до неправильного вирішення спору в цій справі та/або питання щодо зупинення провадження у справі.

З приводу тверджень Апелянтки про те, що текст судового рішення скопійований з іншого рішення та має ряд помилок, зокрема щодо інформації про її звільнення наказом Генерального прокурора з посади прокурора відділу Генеральної прокуратури, в якій вона ніколи не працювала, а також щодо дати її звільнення та змісту позовних вимог, колегія суддів зазначає, що виправлення описок у судовому рішенні врегульовано ст. 253 КАС України.

При цьому, допущення судом описок, про які зазначає Апелянтка, не призвело до неправильного вирішення спору в цій справі, в разі їх виправлення судом рішення по суті залишиться незмінним і, відповідно до ст. 317 КАС України, це не є правовою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Доводи Апелянтки про те, що таке судове рішення не відповідає принципу юридичної визначеності та ще більше заплутує спірні правовідносини, судова колегія відхиляє як необґрунтовані та безпідставні.

Аналізуючи всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів також приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Отже, судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 березня 2021 року - без змін.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 березня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 27 липня 2021 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: Л.В. Губська

А.Г. Степанюк