Справа № 826/14304/18
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2021-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2021 року м. Київ № 826/14304/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Національної академії внутрішніх справ

третя особа Міністерство внутрішніх справ України

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Національної академії внутрішніх справ (далі - відповідач), третя особа Міністерство внутрішніх справ України, у якій просить суд:

- зобов`язати Національну Академію внутрішніх справ призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю в 384 600,00 гривень одноразової грошової допомоги, у зв`язку встановлення II групи інвалідності, внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, заподіяного працівнику міліції/поліції під час виконання службових обов`язків, у відповідності до порядку та умов до Наказу МВС України від 11.01.2016 року №4 (в редакції Наказу МВС №788 від 21.09.2017) яким затверджено порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі/смерті чи втрати працездатності поліцейського;

- стягнути на користь ОСОБА_1 з Національної Академії внутрішніх справ одноразову грошову допомогу у розмірі 384 600,00 гривень у відповідності до порядку та умов до Наказу МВС України від 11.01.2016 року №4 (в редакції наказу МВС №788 від 21.09.2017) яким затверджено порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі/смерті чи втрати працездатності поліцейського.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 25.10.2016 йому була встановлена друга група інвалідності, у зв`язку з чим, на думку позивача, у нього виникло право отримання грошової допомоги в розміні встановленому пункту третьому статті 97 та підпункту «б» пункту третього статті 99 Закону України «Про Національну поліцію». Проте на відповідне звернення позивача, відповідач протиправно застосував підпункт «б» пункту чотири статті 99 Закону України «Про Національну поліцію».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.09.2018 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено, що розгляд справи буде здійснюватися в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб.

Відповідач у відзиві на позовну заяву вважає позовні вимоги безпідставними та просить відмовити в їх задоволенні, зазначаючи при цьому, що позивачем не надано доказів про отримання ним захворювання чи поранення, які б підтверджували, що наслідком цього є контузія, травма або каліцтво, пов`язані з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції.

Третя особа у поданому відзиві проти позову заперечила, вказуючи, що Міністерство внутрішніх справ України не має повноважень розглядати та приймати рішення про призначення поліцейському одноразової грошової допомоги.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 26.05.1985 по 06.11.2015.

Наказом Національної академії внутрішніх справ від 14.01.2016 №2 о/с ОСОБА_1 призначений директором навчально-наукового інституту №1 Національної академії внутрішніх справ та присвоєне спеціальне звання «полковник поліції», замість «полковника міліції».

Наказом Національної академії внутрішніх справ від 10.10.2016 №140 о/с ОСОБА_1 звільнений з поліції за пунктом 2 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу).

Відповідно до виписки з акту огляду медико-соціальної експертної комісії АВ № 0513745 від 25.10.2016 та посвідчення управління соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № 000215 від 04.11.2016 року, ОСОБА_1 з 25.10.2016 встановлено II групу інвалідності, причиною інвалідності є захворювання пов`язані з виконанням службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції.

Згідно довідки Міністерства внутрішніх справ України в Київській області №А-662 від 07.05.2018, ОСОБА_1 з 26.04.1986 по 29.04.1986 брав участь у заходах із ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції.

Пзивач 06.12.2017 звернувся до відповідача з заявою про виплату одноразової грошової допомоги на підставі пункту 3 статті 97, пункту 3 статті 100 Закону України «Про Національну поліцію» та підпункту 2 пункту 4 розділу І Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 11.01.2016 № 4 (в редакції Наказу МВС №788 від 21.09.2017).

Ректором Національної академії внутрішніх справ затверджено 28.12.2017 висновок про призначення ОСОБА_1 144 000,00 грн. одноразової грошової допомоги на підставі підпункту «б» пункту 4 статті 99 Закону України «Про Національну поліцію».

Згідно виписки по картковому рахунку за 26.04.2018 кошти в сумі 144 000,00 грн. зараховані на рахунок позивача.

Не погоджуючись з такими діями позивач і звернувся до суду з даним позовом.

Спірним питання у даній справі є правомірність застосування відповідачем підпункту «б» пункту 4 статті 99 Закону України «Про Національну поліцію», замість пункту 3 статті 97, пункту 3 статті 100 Закону України «Про Національну поліцію», як просив позивач.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 97 Закону України «Про Національну поліцію» (в редакції, чинні на час звернення позивача - 06.12.2017) одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі:

1) загибелі поліцейського, що настала внаслідок протиправних дій третіх осіб, або під час учинення дій, спрямованих на рятування життя людей або усунення загрози їхньому життю, чи в ході участі в антитерористичній операції, під час захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України або смерті поліцейського внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого за зазначених обставин;

2) смерті поліцейського, що настала під час проходження ним служби в поліції;

3) визначення поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті;

4) визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті;

5) отримання поліцейським поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із здійсненням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, наслідком якого є часткова втрата працездатності без визначення йому інвалідності;

6) отримання поліцейським поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаного із проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції, наслідком якого є часткова втрата працездатності без визначення йому інвалідності.

Частиною другою статті 97 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.

Згідно статті 99 Закону України «Про Національну поліцію» розміри одноразової грошової допомоги поліцейським, а в разі їх загибелі (смерті) - особам, які за цим Законом мають право на її отримання, визначаються виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату:

1) загибелі (смерті) поліцейського (пункт 1) - 750 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату;

2) смерті поліцейського (пункт 2) - 250 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату;

3) визначення поліцейському внаслідок причин, зазначених у пункті 3, інвалідності:

а) I групи - 400 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату;

б) II групи - 300 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату;

в) III групи - 250 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату;

4) визначення поліцейському внаслідок причин, зазначених у пункті 4, інвалідності:

а) I групи - 120 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату;

б) II групи - 90 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату;

в) III групи - 70 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату;

5) отримання поліцейським поранення (контузії, травми або каліцтва) унаслідок причин, зазначених у пункті 5, - у розмірі 70 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату;

6) отримання поліцейським поранення (контузії, травми або каліцтва) унаслідок причин, зазначених у пункті 6, - залежно від ступеня втрати працездатності у відповідних відсотках від 70 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.

Судом здійснено порівняння пунктів 3 та 4 частини першої статті 97 Закону України «Про Національну поліцію», з чого слід дійти висновку, що:

- пункт третій стосується визначення поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків;

- пункт четвертий стосується визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції.

Відповідно до наявних в матеріалах справи Виписки акта медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0513745 від 25.10.2016 та Довідки про результати визначення застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії АГ № 0006359 від 25.10.2016, друга група інвалідності встановлена ОСОБА_1 у зв`язку з «захворювання пов`язане з виконанням службових обов`язків по ЛНА на ЧАЕС».

Таким чином, на переконання суду, у даному випадку, слід застосовувати саме пункт четвертий частини першої статті 97 Закону України «Про Національну поліцію», який саме і передбачає інвалідність внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції.

На переконання суду, у даному випадку неможливо застосувати пункт третій частини першої статті 97 Закону України «Про Національну поліцію», як вважає позивач, оскільки він передбачає інвалідність лише у випадку поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків.

Доказів саме поранення позивачем суду не подано.

В підтвердження саме захворювання свідчить також і наявна в матеріалах справи довідка № 341 від 26.04.1996 відділу охорони здоров`я військово-лікарської комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справи України в місті Києві, відповідно до якої майор міліції ОСОБА_1 отримав саме захворювання, а не поранення.

Аналізуючи вказані вище норми та виходячи з аналізу наявних в матеріалах справи документів, керуючись приписами частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Отже, під час судового розгляду справи позовні вимоги не знайшли свого нормативного та документального підтвердження.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, довів правомірність свого рішення.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 72-77, 241- 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.