Справа № 640/16400/20
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2021-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі судді-доповідача Черпіцької Л.Т. та суддів Пилипенко О.Є., Собківа Я.М., за участю секретаря Зуєнка Д.П., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від "12" квітня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги №Ф-273794-17,

В С Т А Н О В И Л А:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 15.05.2019 №Ф-273794-17. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послався на те, що ним у липні 2020 року отримано лист ГУ ДПС у м. Києві від 19.06.2020 №28033/ФОП/26-15-10-05-16 разом з копією вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 15.05.2019 №Ф-273794-17. За змістом цієї вимоги про сплату боргу (недоїмки) за ОСОБА_1 обліковується борг по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування. Позивач вважає цю Вимогу від 15.05.2019 №Ф-273794-17 безпідставною з огляду на те, що він безпосередньо підприємницьку діяльність не здійснював та доходи від провадження підприємницької діяльності не отримував. Натомість ОСОБА_1 отримав дохід виключно у вигляді заробітної плати від роботодавців, які у свою чергу здійснювали всі передбачені чинним законодавством відрахування, в т.ч. єдиного соціального внеску в розмірі, не меншому мінімального страхового внеску. За наведених обставин обов`язок сплачувати єдиний соціальний внесок самостійно в розумінні норм Закону №2464-VI у ОСОБА_1 був відсутній.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від "12" квітня 2021 р. адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м.Києві про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у м. Києві від 15.05.2019 №Ф-273794-17 в частині нарахованої суми єдиного внеску 11 228,36 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 448,90 грн. (чотириста сорок вісім гривень 90 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києва.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення було прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, також не були з`ясовані всі обставини справи.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що за даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець у період з 19.08.2006 по 23.06.2020 (тобто, по дату державної реєстрації припинення позивачем підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця). Видами господарської діяльності за КВЕД, які мав прав здійснювати ОСОБА_1 як підприємець були наступні: діяльність щодо безпеки населення надзвичайних ситуаціях, будівництво будівель.

15.05.2019 Головне управління ДФС у м. Києві сформувало та виставило на адресу ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) за №Ф-273794-17, відповідно до якої станом на 30.05.2019 за позивачем обліковувалася недоїмка по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 21 030,90 грн.

Зі змісту відзиву на позовну заяву та витягів з інтегрованої картки платника єдиного внеску ОСОБА_1 (код класифікації доходів бюджету 71040000) за 2018 - 2019 роки (далі - ІКП) суд встановив, що зазначена сума недоїмки нарахована контролюючим органом позивачу, як фізичній особі-підприємцю, в автоматичному режимі, в т.ч.

- за 2017 рік у сумі 8 448 грн. (по 704 грн. за кожен місяць року) по строку сплати 09.02.2018;

- за 1-ий квартал 2018 року (по 819,06 грн. за кожен місяць кварталу) по строку сплати до 19.04.2018 всього у сумі 2 457,18 грн.;

- за 2-ий квартал 2018 року (по 819,06 грн. за кожен місяць кварталу) по строку сплати до 19.07.2018 всього у сумі 2 457,18 грн.;

- за 3-ій квартал 2018 року (по 819,06 грн. за кожен місяць кварталу) по строку сплати до 19.10.2018 всього у сумі 2 457,18 грн.;

- за 4-ий квартал 2018 року (по 819,06 грн. за кожен місяць кварталу) по строку сплати до 21.01.2019 всього у сумі 2 457,18 грн.;

за 1-ий квартал 2019 року (по 918,06 грн. за кожен місяць кварталу) по строку сплати до 19.04.2019 всього у сумі 2 754,18 грн.

Таким чином, за даними витягів з ІКП фізичної особи ОСОБА_1 (код класифікації доходів бюджету « 71040000» - для фізичних осіб-підприємців, в т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування, та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність) станом на 30.04.2019 за позивачем обліковувалася недоїмка по сплаті єдиного соціального внеску на загальну суму 21 030,90 грн.

Водночас у тексті позовної заяви ОСОБА_1 зазначив, що він підприємницьку діяльність не здійснював та доходів від такої діяльності не отримував. У періоди 2009 - 2020 років позивач працював за трудовими угодами у третіх осіб - роботодавців та отримував за місцями роботи заробітну плату як найманий працівник. При цьому, роботодавці, як податкові агент та страхувальники, відраховували та сплачували із сум заробітної плати ОСОБА_1 відповідні податки і внески, зокрема єдиний внесок.

На підтвердження своїх доводів позивач подав до суду разом з позовом копію витягу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо себе за формою ОК-5, довідку про доходи вих. № 14 від 03.06.2020 за підписами директора та бухгалтера ТОВ «АНТИП» ().

Вважаючи вказану вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 15.05.2019 №Ф-273794-17 протиправною та такою, що підлягає скасуванню, ОСОБА_1 звернувся із цим позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає наступне.

Спірні правовідносини врегульовано Податковим кодексом України від 02.12.2010 №2755-VI (далі - ПК України) та Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).

Відповідно до вимог пункту другого частини першої статті 1 Закону № 2464, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з вимогами пункту третього частини першої статті 1 Закону № 2464, застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Частинами 2 та 3 статті 9 Закону № 2464 встановлено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік.

Відповідно до вимог пункту п`ятого частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Приписами підпункту другого пункту першого статті 7 Закону № 2464-VІ передбачено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

У той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає відповідач, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постановах від 04 грудня 2019 року (справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18), від 18 березня 2020 року (справа №140/1777/19).

З вбачається зі змісту довідки з Реєстру застрахованих осіб (індивідуальні відомості про застраховану особу) форми ОК-5 та довідки про доходи Товариства з обмеженою відповідальністю «АНТИП», ОСОБА_1 у періоди з січня по серпень 2017 року та з вересня 2018 року по квітень 2020 року отримував від юридичних осіб-роботодавців (а саме: ТОВ «Міжнародне агентство безпеки «Вікінг», , ТОВ «АНТИП», ) суми доходів у вигляді заробітної плати як найманий працівник.

Зокрема, у довідці форми ОК-5 наведені дані про: страхувальників, які подавали про застраховану особу ( ОСОБА_1 ) відомості до системи персоніфікованого обліку; розміри сум заробітної плати застрахованої особи, з якої сплачені внески, кількість днів стажу, відмітка (підтвердження «так») про сплату внесків із таких сум заробітку. А в довідці про доходи вих. №14 від 03.06.2020 зафіксовано, що ТОВ «АНТИП», як страхувальник, сплатило із сум нарахованої ОСОБА_1 заробітної плати за вересень 2018 року - травень 2020 року єдиного внеску на загальну суму 27 964,20 грн. (в т.ч. за період з вересня 2018 року по квітень 2019 року - 8 890,20 грн.).

Зафіксовані у довідці форми ОК-5 та довідці про доходи обставини щодо перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах із роботодавцями (ТОВ «Міжнародне агентство безпеки «Вікінг», ТОВ «АНТИП»), отримання ним у періоди січень-серпень 2017 року, вересень-грудень 2018 року та січень-квітень 2019 року заробітної плати за місцем роботи, а також обставини щодо нарахування і здійснення названими юридичними особами відповідних нарахувань по єдиному соціальному внеску із сум нарахованої до виплати позивачу заробітної плати відповідач в ході судового розгляду справи не заперечував та документально не спростував.

Тобто, доказів того, що за періоди з вересня 2017 року по серпень 2018 року, а також за місяць вересень 2018 року (в частині суми єдиного внеску 434,06 грн.) позивач як фізична особа-підприємець самостійно сплачував за себе єдиний внесок у розмірі не меншому за мінімальний страховий внесок сторони до суду не подали, а з наявних матеріалів справи такі обставини не вбачається за можливе встановити.

Колегія суддів звертає увагу, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Отже, колегія суддів зазначає, що позивач у розумінні Закону №2464-VI є застрахованою особою і єдиний внесок за нього, у тому числі, за період, за який виставлена оскаржувана вимога, регулярно нараховував та сплачував роботодавець в розмірі, не менше мінімального страхового внеску, що виключає обов`язок зі сплати єдиного внеску позивачем окремо.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.

Згідно з ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст 241, 242, 250, 308, 311, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від "12" квітня 2021 р. - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 30 липня 2021 року.

Головуючий суддяЛ.Т. Черпіцька
Судді: О.Є. Пилипенко
Я.М. Собків