Справа № 120/3717/21-а
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

29 липня 2021 р. Справа № 120/3717/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Бошкової Ю.М., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (далі військова частина НОМЕР_2 НГ України, відповідач).

Відповідно до змісту позовних вимог позивач просить суд:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 НГ України щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 07.04.2016 року по 15.04.2019 року включно;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 07.04.2016 року по 15.04.2019 року включно, з встановленням для обчислення індексації місяця підвищення (базового місяця) місяць останнього збільшення тарифної ставки (окладу) позивача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 НГ України. Разом із тим, на думку позивача, в період з 07.04.2016 року по 15.04.2019 відповідачем неправомірно не нараховувалась та не виплачувалась йому індексація грошового забезпечення, що, в свою чергу, призвело до порушення його законних прав та інтересів.

Наведені вище обставини слугували підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 26.04.2021 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в письмовому провадженні). Крім того, даною ухвалою встановлені сторонам строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечення. Зокрема, встановлено відповідачу 15-денний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подання відзиву на позовну заяву.

27.04.2021 року на офіційну електронну адресу відповідача надіслано копію ухвали від 26.04.2021 року та копію позовної заяви з додатками, про що секретарем судового засідання складено відповідну довідку. Окрім того, в матеріалах справи наявне підтвердження отримання ухвали, відповідно до змісту якого відповідач отримав ухвалу суду та позовну заяву з доданими матеріалами 27.04.2021 року.

Згідно з положеннями п. 2 ч. 6 ст. 251 КАС України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи.

Таким чином, відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку письмового провадження, однак своїм правом на подання відзиву не скористався.

У свою чергу, відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи, суд встановив наступне.

Згідно з витягом з наказу камандира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) сержанта запасу ОСОБА_1 (Г-033654), призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_2 Західного ОТО Національної гвардії України від 07.04.2016 року №14 по особовому складу заступником командира взводу-командира 3-го відділення зенітного ракетного взводу зенітної батареї (ВОС-104097/182П), прийнято на військову службу за контрактом строком на три роки з 07.04.2016 року по 06.04.2019 року та зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення з 07.04.2016 року.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 НГ України (по стройовій частині) від 15.04.2019 року №89 старшину ОСОБА_1 (Г-033654), який здав обов`язки та посаду командира 2 відділення зенітного ракетного взводу зенітної ракетної батареї, звільненого з військової служби у запас Збройних Сил України наказом начальника Західного територіального управління Національної гвардії України від 11.04.2019 року №30 по особовому складу відповідно до підпункту а пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (у зв`язку із закінченням строку контракту), без права носіння військової форми одягу, виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

У подальшому, ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою від 01.04.2021 року щодо надання інформації про те чи здійснювалось йому нарахування та виплата індексації під час проходження служби у військовій частині НОМЕР_2 НГ України.

Листом від 13.04.2021 року за №50/28/32-614 відповідач повідомив, що індексація грошового забезпечення здійснювалася на загальних підставах усьому складу військової частини НОМЕР_2 в порядку, визначеному законодавством України. Окрім того, зазначено, що, оскільки, з березня по жовтень 2018 року індекс споживчих цін не перевищував порогу індексації, визначеного постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, тому індексація в цей період не здійснювалася. Також позивачеві надано інформацію про нарахування та виплату індексації.

Вважаючи, дії відповідача щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період з 07.04.2016 року по 15.04.2019 року протиправними, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується такими мотивами.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Згідно із частинами 1-4 статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно із Преамбулою до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 року № 1282-XII (далі - Закон №1282-XII) цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Відповідно до ст. 1 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Статтею 2 Закону № 1282-XII передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Таким чином, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.

Положеннями статті 4 Закону № 1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Відповідно до ст. 6 Закону № 1282-XII у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Водночас, за змістом вимог статей 18, 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 року № 2017-III індексація доходів населення відноситься до державних соціальних гарантій, які є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 року затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок № 1078).

Згідно із пунктом 4 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Відповідно до абзацу 8 пункту 4 Порядку № 1078 у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Отже, індексація доходів громадян, зокрема грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних соціальних гарантій, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Оцінюючи підстави ненарахування та невиплати індексації позивачу суд зазначає, що реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (справа "Кечко проти України", № 63134/00, рішення Європейського суду з прав людини від 07.11.2005 року).

У пункті 23 рішення в справі "Сук проти України" (№ 10972/05 від 10.06.2011 року) Суд зазначив, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року у справі № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.07.2019 року у справі № 240/4911/18 від 07.08.2019 року у справі № 825/694/17 та від 23.10.2019 року у справі №825/1832/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне зазначити, що суб`єкта владних повноважень у відповідача належного фінансового забезпечення, в тому числі для покриття витрат з індексації грошового забезпечення військовослужбовців, не може впливати на наявність або відсутність права на отримання такої індексації, оскільки відповідне право гарантується законом, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін є безумовним обов`язком роботодавця.

З огляду на викладене, відповідачем у період з 07.04.2016 року по 28.02.2018 року протиправно не здійснювалось нарахування та виплата індексації грошового забезпечення.

Водночас, щодо ненарахування та невиплату індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 15.04.2019 року, то суд зазначає таке.

Постановою Кабінету Міністрів України №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 року в редакції від 24.02.2018 року, яка набрала чинності з 01.03.2018 року, було змінено систему виплати грошового забезпечення військовослужбовцям та розміри тарифних ставок. Відповідно до п. 4 цієї Постанови №704 розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Таким чином, постановою Кабінету Міністрів України №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" визначено інший порядок встановлення та розміру посадового окладу осіб рядового та начальницького складу.

Пунктом 5 Порядку №1078 передбачено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у п. 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 %.

Отже, відповідно до п. 5 вказаного Порядку, проведення індексації грошових доходів населення, індекс споживчих цін у березні 2018 року рівний 1 та індексація грошового забезпечення не нараховується.

Разом з тим, відповідно до офіційних даних, що містяться на сайті Державної служби статистики України, з березня 2018 року по жовтень 2018 року індекс споживчих цін не перевищував 103%, а тому передбачених законом підстав для індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.03.2018 року по 30.11.2018 року немає.

У свою чергу, індекс споживчих цін у листопаді 2018 року становив понад 103%, тому у наступному місяці (грудень 2018) підлягає виплаті індексація грошового забезпечення військовослужбовців.

Водночас, з наявної в матеріалах справи інформації про нарахування та виплату індексації ОСОБА_1 , наданої військовою частиною 3028 НГ України разом із відповіддю на запит від 13.04.2021 року №50/28/32-641, вбачається, що у грудні 2018 року позивачу нараховано індексацію в сумі 71,08 грн. та у березні 2019 року також у сумі 71,08 грн.

У свою чергу, з відомостей сайту Державної служби статистики вбачається, що у період з 01.12.2018 року по 15.04.2019 року індекс споживчих цін перевищував поріг 103%, відтак, за даний проміжок часу позивачу підлягає нарахуванню та виплаті індексація грошового забезпечення за виключення місяців, коли остання вже була виплачена ОСОБА_1 .

При цьому суд зазначає, що причиною порушення прав позивача на нарахування та виплату оспорюваної індексації стала протиправна бездіяльність відповідача (форма пасивної поведінки), а не дії, як помилково вважає позивач. Тому, позовні вимоги підлягають задоволенню у спосіб визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 07.04.2016 року по 28.02.2018 року, з 01.01.2019 року по 28.02.2019 року та з 01.04.2019 року по 15.04.2019 року.

Щодо позовної вимоги зобов`язального характеру, то така вимога є похідною від основної, а відтак підлягають задоволенню відповідно до пункту 23 статті 4 КАС України, шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві індексацію грошового забезпечення за період з 07.04.2016 року по 28.02.2018, з 01.01.2019 року по 28.02.2019 року та з 01.04.2019 року по 15.04.2019 року.

З приводу вимоги про встановлення базового місяця з моменту підвищення посадового окладу, суд зазначає таке.

Пунктом 5 Порядку № 1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Таким чином місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.

В той же час, положеннями статті 4 Закону № 1282-ХІІ передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться лише в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Отже, у разі підвищення тарифних ставок (окладів) значення індексу у місяці підвищення береться за 1 або 100 %, тобто місяць підвищення вважається базовим і індексація в цьому місяці не проводиться, якщо сума підвищення заробітної плати (у базовому місяці враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру) перевищить суму індексації. Починаючи з наступного за базовим місяця наростаючим підсумком розраховується індекс для проведення подальшої індексації.

Поряд з цим, суд зазначає, що питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації у взаємозв`язку з розміром грошового забезпечення, що має виплачуватись позивачу, належить до компетенції відповідача при нарахуванні та виплаті відповідних сум. І саме на нього за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 у справі "Педерсен і Бодсгор проти Данії" зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 у справі "Волохи проти України" (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є "передбачуваною", якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі у разі потреби за допомогою відповідної консультації регулювати свою поведінку. "надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання".

Тобто під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

За таких обставин суд зазначає, що повноваження відносно обрахунку індексації, в тому числі щодо визначення базового місяця для такого нарахування, у відповідності до положень Порядку № 1078 та Закону № 1282-XII покладається саме на відповідача.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15.10.2020 року у справі № 240/11882/19.

Враховуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що позов у цій частині є передчасним та таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ст. 90 КАС України).

Відтак, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Окрім того, за змістом позову позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн.

З приводу зазначеного суд вказує, що відповідно до пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Так, відповідно до частини першої, другої статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною третьою статті 134 КАС України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частин 4 та 5 статті 134 КАС України, встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною згодою. Без сумніву, суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

При цьому, як зазначалося вище, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої винесено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений час адвокатом, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначені суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до частини 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Аналіз наведених правових норм дає підстави вважати, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації сторін, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інші витрати, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Судом встановлено, що на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу стороною позивача надано договір про надання правової допомоги та представництво від 13.04.2021 року, додаток до договору № 1 від 13.04.2021 року, у якому міститься детальний опис робіт.

Як видно з матеріалів справи, 13.04.2021 року між позивачем ОСОБА_1 (далі - Клієнт) та адвокатським бюро Ігоря Волошина (далі - Бюро) укладено договір про надання правової допомоги та представництво.

Відповідно до п. 1.1 вищезазначеного договору Клієнт доручає, а Бюро бере на себе зобов`язання здійснювати представництво та захист прав та законних інтересів Клієнта - в адміністративних судах першої інстанції та апеляційної інстанції

Як вбачається із детального опису робіт (додаток до договору №1) позивачеві надано такі юридичні послуги:

- попереднє вивчення матеріалів, формування правової позиції, консультація (3 год.) 2000 грн.;

- опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення судової практики (3 год.) 2000 грн.;

- підготовка запитів до військової частини НОМЕР_2 НГ України (1 год.) 500 грн.;

- вивчення відповідей військової частини НОМЕР_2 НГ України (1 год.) 500 грн.;

- підготовка позовної заяви до Вінницького окружного адміністративного суду (4 год.) 3000 грн.;

- підготовка відповіді на відзив на позовну заяву та складання відповіді (3 год.) 2000 грн.

Всього : 10000 грн.

Водночас, суд зауважує, що в матеріалах справи наявний лише один запит до військової частини НОМЕР_2 НГ України від 01.04.2021 року, який надійшов до відповідача 02.04.2021 року та зареєстрований за вх. № Г-49. Такий запит складений, підписаний позивачем та направлений до військової частини НОМЕР_2 НГ України ще до укладення між ОСОБА_1 та адвокатським бюро Ігоря Волошина договору про надання правової допомоги, у свою чергу, докази надсилання будь-яких інших запитів саме адвокатським бюро Ігоря Волошина у суду відсутні.

Окрім того, серед іншого, в детальному описі робіт зазначено підготовка відповіді на відзив на позовну заяву та складання відповіді (3 год.) 2000 грн.

Однак, така юридична послуга не надавалась позивача та не могла бути надана, оскільки відповідачем не подано відзиву на позовну заяву, а, відтак, відсутні підстави для складення відповіді на такий відзив.

З огляду на зазначене, суд вважає безпідставним та необгрунтованим внесення до детального опису робі послуг пов`язаних із підготовкою запитів до військової частини НОМЕР_2 НГ України та підготовки відповіді на відзив

Окрім того, суд зауважує, що дана справа відноситься до справ незначної складності, щодо яких на момент звернення позивача до суду сформовано достатньо сталу практику їх розгляду. Отже, вивчення нормативно бази, формування правової позиції та підготовка позовної заяви не вимагали значного обсягу юридичної та технічної роботи, також суд при визначенні суми, яка підлягає стягненню з відповідача враховує обсяг та характер матеріалів, як доказів у справі, кількості сторін та відсутності інших учасників у справі.

Відтак, суд вважає розмір вартості наданих послуг, визначених в детальному опис робіт, є неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, окрім того, враховуючи те, що позов задоволено частково суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частина НОМЕР_2 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за періоди проходження військової служби з 07.04.2016 року по 28.02.2018 року, з 01.01.2019 року по 28.02.2019 року та з 01.04.2019 року по 15.04.2019 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за періоди проходження військової служби з 07.04.2016 року по 28.02.2018 року, з 01.01.2019 року по 28.02.2019 року та з 01.04.2019 року по 15.04.2019 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. (три тисячі гривень нуль копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповідач: військова частина НОМЕР_2 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).
Рішення в повному обсязі сформовано: 29.07.2021 року.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна