Справа № 360/818/21
Суддя: Є.О. Кисельова
Дата ухвалення: 2021-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

23 липня 2021 року СєвєродонецькСправа № 360/818/21

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

судді: Кисельової Є.О.,

при секретарі: Суховій Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду у справі за позовом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат,

ВСТАНОВИВ:

Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ (далі Університет, позивач) звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , відповідач), в якому просили суд стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі центрального органу виконавчої влади - МВС України в особі його структурного підрозділу - Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ витрати, пов`язані з утриманням у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ, у розмірі 5181,26 гривень.

01.07.2021 до відділу діловодства та обліку звернень громадян (канцелярії) суду за вхідним реєстраційним номером 22296/2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому також заявлено клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду з позовною заявою, в обґрунтування якого зазначено наступне.

11.10.2016 відповідач була звільнена зі служби в поліції за наказом ГУНП в Запорізькій області № 349, до Білокуракинського районного суду Луганської області з позовом простягнення витрат позивач звернувся 01.06.2017.

Із посиланням на положення частини третьої статті 99 КАС України вважає, що станом на час виникнення спірних правовідносин, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлювався місячній строк. Аналогічно місячній строк звернення до суду, передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України, в редакції чинній на цей час звернення позивача до Луганського окружного адміністративного суду з даним позовом. Таким чином, позивач звернувся до Білокуракинського районного суду Луганської області з відповідним позовом майже через вісім місяців від дня звільнення, тобто із значним пропуском місячного строку (арк. спр. 136-138).

Вирішуючи клопотання відповідача про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, суд виходить з наступного.

За правилами положень пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Частиною 1 статті 59 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Частиною першою статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною п`ятою статті 122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

При з`ясуванні питання щодо своєчасного звернення позивача до суду застосовуються норми спеціального закону, а саме частина п`ята статті 122 КАС України, яка встановлює звернення до суду у справах щодо звільнення громадян з публічної служби місячний строк.

При цьому Конституція України гарантує право кожного на судовий захист своїх прав та інтересів, що включає також право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. При цьому звернення до суду може здійснюватися у межах встановленого строку, який у цивільному та господарському судочинстві визначений як строк позовної давності, а в адміністративному строк звернення до суду.

Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Зміст принципу правової визначеності розкрито у ряді рішень Конституційного Суду України. Наприклад, у Рішенні від 29.06.2010 №17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

На підставі аналізу сформульованих цим судом позицій можливо дійти висновку про те, що правова визначеність та принцип верховенства права є взаємопов`язаними, оскільки правова визначеність спрямована на чіткість та передбачуваність правового статусу особи, дій органів державної влади, їх посадових та службових осіб, недопущення безпідставного порушення чи обмеження прав і свобод людини і громадянина.

При цьому ЄСПЛ у справах Салов проти України, п. 93, Сутяжник проти Росії, п. 38) підкреслює, що відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи. Зокрема, під правовим пуризмом у практиці ЄСПЛ розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Зі змісту положень Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) вбачається, що у ньому не визначено граничні межі, у яких адміністративні суди можуть приймати рішення про поновлення строку звернення до суду.

Не містить КАС України й конкретних підстав та критеріїв, за якими можливо оцінити поважність причин пропуску відповідного строку.

З цього приводу у ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої відступлення від принципу правової визначеності через відновлення строку звернення до суду виправдано лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справа Салов проти України), зокрема, з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи (справа Сутяжник проти Росії, п. 38).

При оцінюванні поважності причин пропуску строку звернення до суду та прийнятті рішень про його поновлення ЄСПЛ, як правило, враховує: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінку заявника; 3) поведінку державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (справи Бочан проти України, Смірнова проти України, Федіна проти України, Матіка проти Румунії та інші).

Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа Олександр Шевченко проти України, п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Отже, підсумовуючи вище викладене, можливо дійти висновку про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків звернення до суду за захистом порушених прав.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із її заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення таких строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визначення причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних у позовній заяві або у заяві про поновлення строку звернення до суду причин, підтверджених відповідними засобами доказування та доданими до них матеріалами.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Як свідчать матеріали позову, ОСОБА_1 проходила державну службу в органах Національної поліції України.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, наказом ГУНП в Запорізькій області від 11.10.2016 № 349ос ОСОБА_1 звільнено відповідно до Закону України Про Національну поліцію за пунктом 7 частини першої статті 77 (за власним бажанням).

Вказаний факт відповідачем не заперечувався.

11.11.2016 на адресу Університету надійшла інформація від Головного управління Національної поліції в Запорізькій області стосовно звільнення з поліції до встановленого трирічного терміну перебування на службі молодого фахівця ОСОБА_1 (арк. спр. 23).

Отже, починаючи з 12.11.2016, розпочався перебіг строку на реалізацію позивачем свого права на звернення до суду з позовом про стягнення вказаних витрат у судовому порядку.

11.04.2017 позивач звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ, у розмірі 5181,26 гривень.

Ухвалою суду від 12.04.2017 у відкритті провадження відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі, оскільки спірні правовідносини у даній справі є цивільними, а тому не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства (арк. спр. 24-25).

18.10.2017 Білокуракинським районним судом Луганської області прийнято заочне рішення у справі № 409/1133/17 за позовом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат, яким позовні вимоги Університету задоволені у повному обсязі (арк. спр. 26-27).

Ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 22.01.2021 заочне рішення у справі № 409/1133/17 за позовом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат скасовано, провадження у справі закрито, оскільки дана категорія справ підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Дану ухвалу отримано позивачем 09.02.2021 (арк. спр. 114-115).

Отримавши вказану вище ухвалу Білокуракинського районного суду Луганської області від 22.01.2021, позивач 22.02.2021 звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з даним позовом.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що 12.12.2018 Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову справі № 804/285/16 за позовом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ (далі - Університет) до ОСОБА_3, третя особа - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (далі - ГУ МВС, МВС відповідно), про стягнення витрат, в якій сформовано правовий висновок щодо встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування вартості навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах від 14 березня 2018 року в справі № 461/5577/15-ц, 31 жовтня 2018 року у справі № 820/5761/15, оскільки указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби.

Водночас зазначено, що у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС у редакції Закону № 2147-VIII, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

На підтвердження викладеного висновку зауважено, що 05.12.2018 року у справі № 818/1688/16 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах від 10.04.2018 у справі № 533/934/15-ц, від 20.06.2018 у справі № 815/5027/15, 03.10.2018 у справі № 755/2258/17, та вказала, що спори пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби - підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Дана постанова набрала законної сили 12.12.2018.

Крім того, 13.03.2019 Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову справі № 723/18/17 за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_3 про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, в якій зазначено, що спори, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат, відбувається після її звільнення з державної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Дана постанова набрала законної сили 12.12.2018.

Таким чином, починаючи з 12.12.2018 Великою Палатою Верховного Суду сформовано правовий висновок стосовно розгляду спорів, пов`язаних з питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби, виключно в порядку адміністративного судочинства.

Статтею 257 Цивільного кодексу України (в редакції станом на 02.11.2016) визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Таким чином, враховуючи положення статті 257 Цивільного кодексу України та правові висновки, наведені у вказаних вище постановах Верховного суду, позивач звернувся до суду з відповідним позовом до Білокуракинського районного суду Луганської області у строк, встановлений наведеною нормою.

При цьому, після скасування ухвалою від 22.01.2021 Білокуракинським районним судом Луганської області заочного рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 18.10.2017 у справі за позовом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат, яку отримано позивачем 09.02.202, Університет звернувся до суду з даним позовом 22.02.2021.

Частиною п`ятою статті 122 КАС України закріплено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Тобто, позивач після скасування ухвалою від 22.01.2021 Білокуракинським районним судом Луганської області заочного рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 18.10.2017 звернувся до Луганського окружного адміністративного з даним позовом у місячний строк відповідно до положень частини п`ятої статті 122 КАС України.

Оскільки на час звернення Університета до Білокуракинського районного суду Луганської області з відповідним позовом загальна позовна давність встановлювалася тривалістю у три роки та після скасування зазначеного заочного рішення позивач звернувся Луганського окружного адміністративного з даним позовом у місячний строк відповідно до положень частини п`ятої статті 122 КАС України, суд дійшов висновку, що строк звернення до суду не пропущений.

Посилання відповідача на застосування положень статті 99 КАС України (в редакції, чинній станом на 2016 рік, 14.12.2017) судом визнаються незмістовними з підстав висновків щодо застосування строків звернення до суду з даним позовом наведених вище.

Враховуючи викладене, у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду слід відмовити.

Керуючись статтями 122, 248, 256, Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 28 липня 2021 року.

Суддя Є.О. Кисельова