Справа № 160/13334/20
Суддя: Єфанова Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЄфанової О.В.
за участі секретаря судового засіданняМанько К.А.
представника позивача представника відповідача Шаровського С.А. Малишевої А.Є.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про скасування податкових повідомлень-рішень
Обґрунтовуючи позов у заявах по суті позивач посилається на протиправність оскаржених податкових повідомлень-рішень, як таких, що прийняті без дотримання вимог податкового законодавства України. На думку позивача, він має право на преференцію, визначену абз. «ґ» п.п.266.2.2 п. 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, адже житлова нерухомість щодо якої цими рішеннями визначено грошові зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, непридатна для проживання, що підтверджується експертним висновком, складеним спеціалістами ПП «Експерт-Борисфен». Разом з тим, виконкомом Соборної районної у місті Дніпрі ради цей висновок не був врахований та навпаки, прийнято протиправне рішення від 25 квітня 2017 року № 104 «Про затвердження актів районної технічної комісії» з висновком про придатність квартир для проживання. При цьому, це рішення було предметом судового оскарження та скасовано відповідним судовим актом, зокрема, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2020 року у справі № 201/1558/20, яким також зобов`язано виконком прийнято рішення про непридатність для проживання квартир щодо яких визначено спірне грошове зобов`язання. За позицією позивача, він не має право нести негативні наслідки у вигляді сплати податків через не виконання виконкомом рішення суду від 10 вересня 2020 року у справі № 201/1558/20. З підстав викладеного просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Ухвалою суду від 06.11.2020 р. справу призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження та з-поміж іншого відповідачу надано термін для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідач позов не визнав та заперечуючи проти його задоволення у відзиві на позовну заяву указав, що приймаючи оскаржене рішення діяв у спосіб передбачений законодавства України. Зазначає про відсутність підстав для застосування преференції, визначеної абз. «ґ» п.п.266.2.2 п. 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, позаяк житлова нерухомість, що перебуває у власності позивача та щодо якої визначено оскаржені грошові зобов`язання, непридатною для проживання не визнавалась. Зауважує, що ці обставини мають підтверджуватися виключними доказами, а саме: рішенням міськради.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачеві на праві приватної власності належить низка об`єктів нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_15, АДРЕСА_11, АДРЕСА_12, АДРЕСА_16, АДРЕСА_13, АДРЕСА_17, АДРЕСА_14, АДРЕСА_18, АДРЕСА_19, АДРЕСА_20, АДРЕСА_21, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Судом встановлено, що до розрахунку відповідного грошового зобов`язання увійшли вищенаведені об`єкти нерухомості та позивач не ставить під сумнів площу цих об`єктів нерухомості, а також ставки податку, що застосовані при обрахунку, проте зазначає, що ця нерухомість взагалі не є базою оподаткування спірного податку з огляду на те, що вона не є придатною для проживання.
Надаючи оцінку доводам учасників справи суд виходить із того, що згідно з ч.1 ст.67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VІ.
Поняття, склад та порядок адміністрування податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки були введені в Податковий кодекс України з моменту його прийняття у 2010 році в ст. 265 розділу XII «Місцеві податки та збори» ПК України. Згідно з п.1 розділу XIX «Прикінцеві положення» Податкового кодексу України стаття 265 цього Кодексу набирає чинності з 01.01.2012 року.
Законом України від 28 грудня 2014 року № 71-УІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів України щодо податкової реформи» (далі - Закон № 71) внесено низку змін до Податкового кодексу України.
З 1 січня 2015 року Законом № 71 внесено зміни щодо оподаткування нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки.
Зокрема, розширено базу оподаткування для податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, шляхом оподаткування як житлової, так і нежитлової нерухомості.
Так, згідно з п.п. 266.1.1 ст. 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Згідно з п.п.14.1.129-1 п.14.1 ст. 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду.
Згідно з п.п.14.1.129.1 п.14.1 ст. 14 ПК України, об`єкти житлової нерухомості - будівлі, віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду, дачні та садові будинки;
Будівлі, віднесені до житлового фонду, поділяються на такі типи:
а) житловий будинок - будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Житлові будинки поділяються на житлові будинки садибного типу та житлові будинки квартирного типу різної поверховості. Житловий будинок садибного типу - житловий будинок, розташований на окремій земельній ділянці, який складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень;
б) прибудова до житлового будинку - частина будинку, розташована поза контуром його капітальних зовнішніх стін, і яка має з основною частиною будинку одну (або більше) спільну капітальну стіну;
в) квартира - ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання;
г) котедж - одно-, півтораповерховий будинок невеликої житлової площі для постійного чи тимчасового проживання з присадибною ділянкою;
ґ) кімнати у багатосімейних (комунальних) квартирах - ізольовані помешкання в квартирі, в якій мешкають двоє чи більше квартиронаймачів.
Підпунктом 266.2.1 ст. 266 Податкового кодексу України передбачено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка, а у силу положень п.п. 266.3.1 ст. 266 цього ж кодексу базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
Відповідно до п.п. 266.3.2 ст. 266 Податкового кодексу України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Згідно із п.п.266.4.1 п. 266.4 статті 266 Податкового кодексу України, база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується:
а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів;
б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів;
в) для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів.
Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік).
Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування. (п.п.266.5.1 п. 266.5 статті 266 Податкового кодексу України.
Абзацом «ґ» п.п.266.2.2 п. 266.2 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що не є об`єктом оподаткування: житлова нерухомість непридатна для проживання, у тому числі у зв`язку з аварійним станом, визнана такою згідно з рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаної територіальної громади, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.
Порядок обчислення суми податку передбачений п.п. 266.7.1 ст. 266 означеного Кодексу, а саме: обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку: за наявності у власності платника податку одного об`єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку (підпункт «а»).
Особливості визначення платників податку в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб передбачені п.п. 266.1.2 ст. 266, відповідно до якої:
а) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку;
б) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;
в) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.
Аналізуючи наведені норми у контексті спірних правовідносин суд виходить із того, що об`єктом оподаткування з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі його частка. Однак, якщо житлова нерухомість непридатна для проживання та вказані обставини визнані відповідним рішенням сільської, селищної або міської ради, вона (житлова нерухомість) не може бути об`єктом оподаткування цього податку.
Судом встановлено та із матеріалів справи слідує, що до розрахунку грошового зобов`язання за оскарженими рішенням увійшли об`єкти нерухомості - квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_15, АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_16, АДРЕСА_13 , АДРЕСА_17, АДРЕСА_14, АДРЕСА_18, АДРЕСА_19, АДРЕСА_20, АДРЕСА_21, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що ці об`єкти нерухомості знаходяться виключно у приватній власності ОСОБА_1 із розміром частки 1/1.
При цьому, судом встановлено, що під час розрахунку розміру податку на нерухоме майно застосовано відповідну ставку податку, а також ураховано фактичну площу квартир за відповідним рішенням.
Наведене свідчить про те, що здійснюючи оскаржене донарахування контролюючий орган діяв з урахуванням приписів податкового законодавства України та порушень вимог законодавства при їх обрахунку не допустив.
Стосовно посилань позивача на те, що перелічена житлова нерухомість непридатна для проживання суд зазначає про таке.
Статтею 30 Закону України від 21 травня 1997 року №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що питання обліку житлового фонду, об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності, здійснення контролю за його використанням, а також питання визначення технічного стану житлових будинків належать до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.
Статтею 7 Житлового кодексу Української PCP та Положенням про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання, затвердженим постановою Радою Міністрів УРСР від 26 квітня 1984 року № 189 (далі - Положення) врегульовано питання щодо визнання житлового будинку непридатним для проживання.
Так, згідно з п. 3 Положення обстеження житлових будинків (приміщень) проводиться інженерно-технічними працівниками житлово-експлуатаційних організацій за участю представників громадськості. У разі необхідності до обстеження залучаються фахівці проектних і науково-дослідних організацій та органів і закладів санітарно-епідеміологічної служби.
На підставі матеріалів обстеження стану жилих будинків житлово-експлуатаційна організація визначає будинки, що відповідають санітарним і технічним вимогам, і складає про це відповідний акт, який затверджується керівником вказаної організації (п.4 Положення).
В разі неможливості або недоцільності проведення капітального ремонту житлово-експлуатаційна організація вносить до виконкому районної, міської, районної у місті Ради народних депутатів пропозицію про визнання жилого будинку (жилого приміщення) таким, що не відповідає вказаним вимогам і є непридатним для проживання (п. 5 Положення).
Згідно з п.11 Положення, якщо жилий будинок (жиле приміщення) визнано виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів невідповідним санітарним і технічним вимогам та непридатним для проживання, виконком відповідної місцевої Ради вносить до виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів пропозицію про використання цього будинку (приміщення) в інших цілях або про знесення будинку.
При цьому додаються такі документи:
а) рішення виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів про визнання жилого будинку (жилого приміщення) невідповідним санітарним і технічним вимогам та непридатним для проживання;
б) проект рішення виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів про дальше використання жилого будинку (жилого приміщення) або про знесення будинку.
Тобто, лише на підставі того чи іншого органу місцевого самоврядування житлова нерухомість визнається такою, що не придатна для проживання.
Як станом на момент прийняття оскаржених рішень так і під час розгляду цієї справи, позивачем відповідного рішення органу місцевого самоврядування щодо того, що квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_15, АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_16, АДРЕСА_13 , АДРЕСА_17, АДРЕСА_14 , АДРЕСА_18, АДРЕСА_19, АДРЕСА_20, АДРЕСА_21, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та знаходяться у його приватній власності, непридатні для проживання, суду надано не було, що свідчить про те, що ці квартири є об`єктом оподаткування спірного податку.
Посилання позивача на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2020 року у справі № 201/1558/20 судом до уваги не приймається, оскільки, по-перше, це рішення не набрало законної сили, а по-друге воно не спростовує встановлених у цій справі фактичних обставин справи.
Таким чином, суд доходить висновку, що приймаючи оскаржені рішення відповідач діяв у спосіб, передбачений податковим законодавством України, у зв`язку з чим відсутні підстав для задоволення позову.
Керуючись ст. ст.243-246, 250 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про скасування податкових повідомлень-рішень - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 15 червня 2021 року.

Суддя О.В. Єфанова