Справа № 320/250/21
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2021-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2021 року справа №320/250/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ставищенського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Ставищенського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Ставищенського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) щодо не надіслання виконавчого провадження №59062758 в порядку пункту 6 розділу V Інструкції з організації примусового виконання рішень за територіальністю до Іванківського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ);

- зобов`язати Ставищенський районий відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) винести постанову про передачу виконавчого провадження №59062758 відносно ОСОБА_1 за територіальністю Іванківському міжрайонному відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що Ставищенським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області з порушенням вимог чинного законодавства України відкрито виконавче провадження №59062758, за яким ОСОБА_1 є боржником, оскільки його зареєстрованим місцем проживання є м.Іванків, внаслідок чого виконавче провадження має здійснюватися Іванківським міжрайонним відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, а тому відповідач не є належним територіальним органом державної виконавчої служби для проведення відповідних виконавчих дій в межах вказаного виконавчого провадження.

Позивач зазначив, що він звернувся до відповідача із заявою про передачу виконавчого провадження №59062758 до належного територіального органу державної виконавчої служби, проте відповідач не вчинив жодних дій щодо передачі виконавчого провадження за територіальністю, що і стало підставою для звернення до суду з позовом у цій справі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25.01.2021 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався, про відкриття провадження у справі був проінформований шляхом направлення тексту ухвали на електронну адресу, про що свідчить звіт про доставку.

Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з частиною другою статті 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Суд зазначає, що відповідного до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 02.06.2021 до реєстру було внесено запис №014000400 про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу (зміна найменування юридичної особи), на підставі якого було змінено найменування юридичної особи з Ставищенського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (ідентифікаційний код 34341108) на Ставищенський відділ державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (ідентифікаційний код 34341108).

У зв`язку з цим, розгляд справи здійснюється з урахуванням зміненого найменування відповідача.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , виданим Іванківським РВ ГУ МВС України в Київській області, 21.07.1999 (а.с.18).

Згідно паспортних даних позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що 05.12.2018 Державною фіскальною службою України було прийнято постанову в справі про порушення митних правил №6360/20500/18, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні порушень митних правил, передбачених ч.3 ст.470 Митного кодексу України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500,00 грн.

У вказаному документів зазначено місце проживання позивача: АДРЕСА_1 (а.с.56-57).

З матеріалів справи вбачається, що представник позивача, адвокат Прохода Юрій Вікторович, звернувся з адвокатським запитом №351/10-01 від 17.06.2020 до Ставищенського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, у якому просив надати копії усіх постанов, прийнятих відповідачем щодо ОСОБА_1 (а.с.6).

Ставищенський відділ державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) на вказаний запит листом від 03.07.2021 №4196 (а.с.9) направив представнику позивача копію постанови головного управління постанову головного державного виконавця Ставищенського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Заворотнього Богдана Васильовича від 11.05.2019 про відкриття виконавчого провадження №59062758.

Так, вказаною постановою відкрито виконавче провадження з виконання постанови Державної фіскальної служби України №6360/20500/18 від 05.12.2018 про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави штрафу у розмірі 8500,00 грн. (а.с.10).

Судом встановлено, що позивачем було подано до Ставищенського РВДВС ГТУЮ у Київській області заяву від 24.07.2020 №354/10-01 про передачу виконавчого провадження №59062758 до Іванківського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

У вказаній заяві позивач зазначив, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є адреса: АДРЕСА_2 , у той час як стягувач помилково вказав в якості населеного пункту, де проживає позивач, «смт.Іванівка» та помилково направив заяву про примусове виконання до Ставищенського РВ ДВС ГУ ТУЮ у Київській області (а.с.11).

Вказана заява 24.07.2020 рекомендованою поштовою кореспонденцією із штрихкодовим ідентифікатором №763 була направлена на адресу відповідача, про що свідчить фіскальний чек від 24.07.2020 №0042860 (а.с.12), та отримана ним 28.07.2020, що підтверджується інформацією з офіційного веб-сайту АТ "Укрпошта" (а.с.13).

Проте, відповідач відповіді на вказану заяву позивача не надав.

З матеріалів справи вбачається, що представник позивача звернувся до Ставищенського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області із повторним адвокатським запитом від 23.11.2020 №386/10-01, у якому просив надати копію постанови про передачу виконавчого провадження №59062758 до Іванківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції за офіційним місцем реєстрації проживання ОСОБА_1 (а.с.14).

Вказаний запит 23.11.2020 був направлений на електронну адресу Ставищенського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області () та 25.11.2020 був отриманий відповідачем, про що свідчить звіт про доставку (а.с.15-16).

Проте, відповідач не надав позивачу постанову про передачу виконавчого провадження №59062758 до Іванківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції та не надав позивачу відповіді на вказаний адвокатський запит.

Не погоджуючись з бездіяльність відповідача щодо невчинення дій по передачі матеріалів виконавчого провадження №59062758 до Іванківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, позивач звернувся з даним позовом до суду про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, з приводу чого суд зазначає таке.

Частиною першою статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (далі-Закон №1404, в редакції, яка була чинна на момент прийняття спірної постанови) встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону №1404 відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 1-1) судові накази; 2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 3) виконавчих написів нотаріусів; 4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; 6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; 8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; 9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону №1404 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно з частинами першою-третьою статті 15 Закону №1404 сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

За рішеннями про стягнення в дохід держави коштів або вчинення інших дій на користь чи в інтересах держави, що приймаються судами у справах, які розглядаються в порядку цивільного, адміністративного та господарського судочинства, стягувачем виступає державний орган, за позовом якого судом прийнято відповідне рішення.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону №1404 виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Частинами четвертою-п`ятою статті 24 Закону №1404 встановлено, що виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.

У разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби.

Порядок надання доручень, підстави та порядок вчинення виконавчих дій на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби, передачі виконавчих проваджень від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого визначаються Міністерством юстиції України.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону №1404 виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення;

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (частина п`ята статті 26 Закону №1404).

Згідно з пунктом 6 розділу V Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 №512/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 р. за № 489/20802 (далі - Інструкція №512/5, в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження передається з одного органу державної виконавчої служби до іншого у разі: якщо місце проживання, перебування, роботи боржника або місцезнаходження його майна знаходиться на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби; відводу (самовідводу) всіх державних виконавців органу державної виконавчої служби; утворення виконавчої групи при кількох органах державної виконавчої служби; якщо виконавчі провадження щодо одного й того самого боржника відкриті в різних органах державної виконавчої служби; ліквідації або реорганізації органу державної виконавчої служб; наявності інших обставин, що ускладнюють виконання рішення.

Пунктом 7 розділу V Інструкції №512/5 встановлено, що передача виконавчих проваджень на виконання може здійснюватися: у випадку, передбаченому абзацом другим пункту 6 цього розділу, - за рішенням державного виконавця, на виконанні у якого перебуває виконавче провадження.

Відповідно до пункту 9 розділу V Інструкції №512/5 про передачу виконавчого провадження іншому органу державної виконавчої служби або до виконавчої групи державний виконавець виносить відповідну постанову, яку разом з матеріалами виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня її винесення надсилає до органу державної виконавчої служби, до якого передається виконавче провадження.

Державний виконавець, якому передано виконавче провадження, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження матеріалів виконавчого провадження зобов`язаний винести постанову про прийняття виконавчого провадження, яку надсилає сторонам виконавчого провадження.

Згідно з пунктом 10 розділу V Інструкції №512/5 у випадках, передбачених пунктами 4, 6 цього розділу, матеріали виконавчого провадження передаються сформованими у хронологічному порядку за датами надходження документів, прошитими та пронумерованими, з описом документів.

Отже, в силу вищенаведених вимог чинного законодавства виконавче провадження з виконання відповідного виконавчого документа здійснюється за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна.

Разом з тим, на територіальний орган державної виконавчої служби покладено обов`язок передачі матеріалів виконавчого провадження у тому випадку якщо ним буде встановлено, що місце проживання, перебування, роботи боржника або місцезнаходження його майна знаходиться на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що відповідач протиправно не відреагував на його звернення та не передав до Іванківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) матеріали виконавчого провадження №59062758.

Позивач зауважив, що оскільки місцем його реєстрації є смт.Іванків, Іванківського району, Київської області, а не смт.Іванівка, Київської області, як вказано у постанові про відкриття виконавчого провадження від 11.05.2019 ВП №59062758, відповідач не є уповноваженим територіальним органом державної виконавчої служби для проведення відповідних виконавчих дій щодо позивача.

Як було вказано вище, 11.05.2019 головним управлінням постанову головного державного виконавця Ставищенського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Заворотнім Богданом Васильовичем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №59062758 з виконання постанови Державною фіскальною службою України в справі про порушення митних правил від 05.12.2018 №6360/20500/18 про стягнення з ОСОБА_1 8500,00 грн.

У вказаному виконавчому документів зазначено, що місцем проживання позивача є адреса: АДРЕСА_1 .

Проте, як вбачається з паспорта громадянина України - ОСОБА_1 , позивач з 14.05.2005 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд зазначає, що Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта не містить відомостей щодо наявності у ОСОБА_1 майна, яке зареєстроване в Ставищенському районі, Київської області (а.с.58).

Крім того, матеріалами справи не підтверджується факт роботи позивача в межах Ставищенського району Київської області.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25.01.2021 було витребувано від відповідача належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження №59062758.

Проте, відповідач всупереч вимогам ухвали суду не надав матеріалів виконавчого провадження №59062758, що в свою чергу, унеможливлює встановлення судом обставин щодо того, які саме документи містили відомості щодо місця проживання, роботи або розміщення нерухомого майна ОСОБА_1 саме в смт.Іванівка Ставищенського району Київської області.

Частиною дев`ятою статті 80 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Керуючись цією нормою, враховуючи ненадання відповідачем без поважних причини матеріалів виконавчого провадження №59062758, суд вважає за можливе визнати підтвердженими ті обставини, на які посилається позивач у позовній заяві, а саме: відсутність зв`язку між смт.Іванівка Ставищенського району Київської області та місцем проживання, роботи та розміщення нерухомого майна ОСОБА_1 .

Відповідно до положень першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували місця проживання, перебування, роботи позивача або місцезнаходження його майна матеріали в Ставищенському районі, Київської області.

У зв`язку з цим, суд вважає, що з огляду на наданні позивачем Ставищенському районному відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) відомості щодо свого місця проживання в смт.Іванків, Іванківського р-ну, Київської області, відповідач в силу вимог Інструкції №512/5 повинен був передати матеріали виконавчого провадження №59062758 до Іванківського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ).

Проте, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували прийняття відповідачем постанови про передачу матеріалів виконавчого провадження №59062758 до Іванківського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), що суперечить вимогам чинного законодавства та свідчить про правомірність заявлених позивачем вимог.

У зв`язку з цим суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивача в частині визнання протиправною бездіяльності Ставищенського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) щодо не передачі виконавчого провадження №59062758 до Іванківського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ).

Щодо вимоги позивача про зобов`язання Ставищенського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) винести постанову про передачу виконавчого провадження №59062758 відносно ОСОБА_1 за територіальністю Іванківському міжрайонному відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), суд зазначає таке.

Згідно з Рекомендацією №R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Оскільки відповідач неправомірно не вчиняв дії щодо передачі до територіального органу державної виконавчої служби України, якому підвідомче здійснення примусового виконання постанови ДФС України від 05.12.2018 №6360/20500/18, суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, а задоволенню позову у цій частині направлено виключно на ефективний захист порушених прав.

Суд зазначає, що відповідного до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 02.06.2021 до реєстру було внесено запис №000478 про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу (зміна найменування юридичної особи), на підставі якого було змінено найменування юридичної особи з Іванківського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (ідентифікаційний код 34842797) на Іванківський відділ державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (ідентифікаційний код 34842797).

У зв`язку з цим, суд вважає за необхідне зобов`язати Ставищенський відділ державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) передати до Іванківського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) виконавче провадження №59062758.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Щодо клопотання позивача про стягнення на його користь витрат на правничу допомогу, суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положенням частини першої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається з пункту 1 частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

З наведеної норми вбачається, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Отже, розподілу підлягає навіть кредиторська заборгованість позивача зі сплати витрат на професійну правничу допомогу, надання якої підтверджується відповідними доказами.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 85211544) та постанові від 20.12.2019 у справі №903/125/19 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 86504028).

Відповідно до положень частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною сьомою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу наведених положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний з позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.09.2018 у справі №810/4749/15 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 76397938).

При цьому, з імперативних положень частини шостої статті 134 КАС України вбачається, що зменшити розмір витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність суд може виключно у разі наявності відповідного клопотання іншої сторони про це. Отже, за відсутності такого клопотання суд не може надавати оцінку співмірності витрат на правничу допомогу за власною ініціативою, а лише перевіряє, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії", заява №34884/97, п.30).

У пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Водночас, надання такої оцінки можливо, виходячи з аналізу частини шостої статті 134 КАС України, виключно у разі наявності відповідного клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19.12.2019 у справі №520/1849/19 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 86504176).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 №5076-VI (далі - Закон №5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9 ч.1 ст.1 Закону №5076).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону №5076).

Статтею 19 Закону №5076 визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до статті 30 Закону №5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Судом встановлено, що 15.06.2020 між ОСОБА_1 (Клієнт) та адвокатом Проходою Юрієм Вікторовичем (Адвокат) було укладено договір про надання правової (правничої) допомоги №15/06/20, за умовами якого адвокат зобов`язався надати клієнту правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених договором.

Згідно з пунктом 2.2 договору адвокат бере на себе виконання наступних дій, зокрема, представництво інтересів клієнта, зокрема, але не виключно в судах усіх інстанцій та спеціалізацій.

Згідно з пунктами 4.1-4.2 договору на визначення розміру гонорару впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень клієнта. Обсяг правової допомоги враховується при визначенні обгрунтованого розміру гонорару.

Загальна сума гонорару, періодичність, розмови і порядок його виплати визначається домовленістю з клієнтом. Така домовленість викладається у формі додаткової угоди до цього договору (а.с.20).

15.06.2020 між сторонами було підписано Додаткову угоду №1 до договору, в якій сторони погодили тип послуг, наданих адвокатом, та їх вартість, а саме:

- складання адвокатського запиту - 500,00 грн.;

- складання звернень, заяв, відповіді на запит - 500,00 грн.;

- правовий аналіз справи (наявність всіх необхідних документів, узагальнення судової практики по такій категорії справ) - 1000,00 грн.;

- складання позовної заяви - 3000,00 грн. (а.с.21).

Позивачем в якості доказів наданих адвокатом Проходою А.Г. послуг додано до матеріалів справ акт про прийняття-передачу наданої правової допомоги від 29.12.2020, з якого вбачається, що позивачу були надані такі послуги:

- складання адвокатського запиту №351/10-01 від 17.06.2020;

- складання заяви №354/10-01 від 24.07.2020;

- складання адвокатського запиту №386/10-01 від 23.11.2020;

- складання позовної заяви від 29.12.2020.

Загальна сума гонорару становить 4500,00 грн. (а.с.24).

Позивачем в якості доказів понесення витрат на правничу допомогу у розмірі грн. додано до матеріалів справи розрахункову квитанцію від 29.12.2020 №29-12/20 на суму 4500,00 грн. (а.с.23).

Відповідачем не заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Надаючи оцінку обставинам пов`язаності заявлених до відшкодування витрат з розглядом судом цієї справи, суд зазначає, що не відповідають ознакам «неминучості» такі складові заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу:

- складання адвокатського запиту №351/10-01 від 17.06.2020 - 500,00 грн.;

- складання заяви №354/10-01 від 24.07.2020 - 500,00 грн.;

- складання адвокатського запиту №386/10-01 від 23.11.2020 - 500,00 грн.

Такі дії представника не були обов`язковими для розгляду та вирішення цієї справи, та надання таких послуг передувало правовідносинам щодо оскарження бездіяльності відповідача та фактично було повязано з аналізом спірних правовідносин та збором необхідної інформації задля подальшого складання та подання позовної заяви.

Верховний Суд у пунктах 48-49 додаткової постанови від 08.04.2021 у справі №922/2321/20 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 96172760) виклав правовий висновок, за яким зазначені окремо у Акті надання правової допомоги послуги адвоката зі здійснення аналізу нормативного матеріалу, консультації, пошук і вивчення судової практики в аналогічних справах, публікацій науковців, коментарів спеціалістів охоплюються послугою зі здійснення підготовки відзивів на касаційні скарги; правова позиція боржника викладена у відзивах на касаційні скарги вже була сформована до касаційного розгляду справи, а доказів додаткового комплексного та усестороннього вивчення юридичної природи спірних правовідносин не надано та з матеріалів справи не вбачається.

Суд вважає, що цей правовий висновок у повній мірі застосовний до цієї справи, з огляду на що вищевказані послуги, надані адвокатом, на загальну суму 1500,00 грн. не відповідають критерію «неминучості», а тому не підлягають розподілу.

Враховуючи вказане, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача виключно витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з підготовкою позовної заяви, у сумі 3000,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1816,00 грн., що підтверджується квитанцією від 17.01.2021 №38408.

Відповідно до підпункту 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 №3674-VI за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру, який фізичною особою, встановлюється ставка судового збору - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет на 2020 рік" установлено у 2020 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2020 року - 2102,00 гривні.

Згідно з абзацом 2 частини першої статті 6 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 №3674-VI у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Суд звертає увагу позивача на те, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумови для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності є однією вимогою.

Така правова позиція викладена, зокрема в Довідці про аналіз практики застосування адміністративними судами окремих положень Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI "Про судовий збір" у редакції Закону України від 22.05.2015 № 484-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору", затвердженій Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 05.02.2016 №2.

Враховуючи, що позовна заява була подана 31.12.2020 та містить одну вимогу немайнового характеру, сума судового збору, яка мала бути сплачена позивачем за звернення з позовною заявою до суду, становить 840,80 грн.

Таким чином, позивачем було надмірно сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн. (1681,60 грн. - 840,80 грн.).

Враховуючи задоволення позовних вимог, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Ставищенського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ).

Крім того, суд звертає увагу на те, що в силу положень Закону України "Про судовий збір" надмірно сплачена позивачем сума судового збору у розмірі 840,80 грн. може бути повернута за умови звернення позивача до суду з відповідною заявою.

Отже, загальна сума судових витрат, яка підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Ставищенського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), становить 3840,80 грн.

Керуючись статтями 243-246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Ставищенського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) щодо не передачі до Іванківського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) виконавчого провадження №59062758.

3. Зобов`язати Ставищенський відділ державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) передати до Іванківського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) виконавче провадження №59062758.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) судові витрати у розмірі 3840,80 грн. (три тисячі вісімсот сорок грн. 80 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Ставищенського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (ідентифікаційний код 34341108, місцезнаходження: 09400, Київська обл., Ставищенський р-н., смт.Ставище, вул.Цимбала Сергія, буд.35/1).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Дудін С.О.