Справа № 640/4188/20
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2021-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2021 року м. Київ № 640/4188/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу

за позовом Фізичної особи-підприємець ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
доГоловного управління Державної податкової служби в м. Києві (04116, м. Київ, вулиця Шолуденка, 33/19)
про визнання протиправними та скасування вимог,-
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у місті Києві (надалі по тексту також - відповідач), в якому просить суд: визнати протиправними та скасувати:

- вимогу Головного управління ДФС у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) №Ф-14341-23 від 10 серпня 2017 року по єдиному внеску в сумі 25 188,08 грн.;

- вимогу Головного управління ДФС у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) №Ф-14341-23 від 02 листопада 2017 року по єдиному внеску в сумі 25 300,08 грн.;

- вимогу Головного управління ДФС у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) №Ф-14341-23 від 05 лютого 2018 року по єдиному внеску в сумі 27 412,08 грн.;

- вимогу Головного управління ДФС у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) №Ф-14341-23 від 07 листопада 2018 року по єдиному внеску в сумі 34 783,62 грн.;

- вимогу Головного управління ДФС у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) №Ф-14341-23 від 08 травня 2019 року по єдиному внеску в сумі 39 994, 98 грн.;

- вимогу Головного управління ДФС у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) №Ф-14341-23 від 15 січня 2020 року по єдиному внеску в сумі 44 739,16 грн.;

- вимогу Головного управління ДФС у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) №Ф-14341-23 від 10 лютого 2020 року по єдиному внеску в сумі 47 493,34 грн.;

- зобов`язати Головне управління ДПС у місті Києві внести коригування до особового рахунку ОСОБА_1 шляхом виключення з особового рахунку платника податків заборгованості з єдиного внеску, штрафів, пені у розмірі 47 493,34 грн. як такої, що не підлягає сплаті.

Заявлені вимоги позивач мотивує тим, що оскаржувані вимоги прийняті всупереч норм законодавства, які діяли у спірний період, якими передбачено, що від сплати за себе єдиного внеску звільняються фізичні особи-підприємці, в т.ч. ті, які обрали спрощену систему оподаткування, а з врахуванням змін, внесених Законом №2148-VIII, також члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах та за наявності двох обов`язкових умов: є пенсіонерами за віком або інвалідами (з 01.01.2018 року отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування») та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Також позивач зазначив, що право на пенсію за віком особа набуває не лише після досягнення загально визначеного пенсійного віку чи пенсійного віку, встановленого спеціальним законодавством, а також у разі дострокового виходу на пенсію за певних обставин.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2020 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін.

У відзиві на адміністративний позов представник податкового органу вказав, що оскаржувані вимоги в автоматичному режимі сформовано та направлено на адресу позивача. При цьому, протягом строку, передбаченого Законом №2464-VI, вимоги не оскаржені і сума боргу не сплачена, у зв`язку з чим до органів державної виконавчої служби вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 02 листопада 2017 року №Ф-14341-23-У.

Додатково представник відповідача повідомив, що відомості про припинення державної реєстрації в ЄДР датуються 16 січня 2020 року, тому вимога прийнята в межах чинного законодавства.

Також, на думку контролюючого органу, посилання позивача на те, що він не займався підприємницькою діяльністю є безпідставними, адже в силу частини 12 статті 9 Закону №2464-VI, єдиний соціальний внесок підлягає сплаті незалежно від здійснення підприємницької діяльності та фінансового стану платника. Позивач дій, які б могли призвести до звільнення його від обов`язку сплачувати єдиний внесок, не вчинив.

У відповіді на відзив позивач повідомив, що вимога від 10 лютого 2020 року винесена після внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності позивача. Крім того, позивач просив врахувати, що сума боргу, яка виникла до досягнення ним 55-річчя, вже погашена в межах виконавчого провадження №55521851, відтак наявні підстави для скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-14341-23 від 10 лютого 2020 року на суму 47 493,34 грн.

З огляду на викладене вище та відсутність підстав для розгляду справи у судовому засіданні, справа розглядається в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі матеріалів.

Суд враховує подані позивачем клопотання про прискорення розгляду та вирішення даної справи.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В00 №241024 підтверджується, що ОСОБА_1 08 листопада 2012 року зареєстрований фізичною особою-підприємцем, про що внесено відповідний запис №0004693.

Так, відповідачем позивачу як фізичній особі-підприємцю сформовано наступні вимоги про сплату боргу (недоїмки):

- вимогу Головного управління ДФС у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) №Ф-14341-23 від 10 серпня 2017 року по єдиному внеску в сумі 25 188,08 грн.;

- вимогу Головного управління ДФС у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) №Ф-14341-23 від 02 листопада 2017 року по єдиному внеску в сумі 25 300,08 грн.;

- вимогу Головного управління ДФС у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) №Ф-14341-23 від 05 лютого 2018 року по єдиному внеску в сумі 27 412,08 грн.;

- вимогу Головного управління ДФС у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) №Ф-14341-23 від 07 листопада 2018 року по єдиному внеску в сумі 34 783,62 грн.;

- вимогу Головного управління ДФС у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) №Ф-14341-23 від 08 травня 2019 року по єдиному внеску в сумі 39 994, 98 грн.;

- вимогу Головного управління ДФС у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) №Ф-14341-23 від 15 січня 2020 року по єдиному внеску в сумі 44 739,16 грн.;

- вимогу Головного управління ДФС у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) №Ф-14341-23 від 10 лютого 2020 року по єдиному внеску в сумі 47 493,34 грн.

Незгода позивача із вказаними вимогами зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Так, як повідомив представник відповідача у відзиві на адміністративний позов, згідно інформаційної системи Головного управління ДПС у місті Києві ОСОБА_1 перебував на обліку в Головному управлінні ДПС у місті Києві з 22 листопада 2002 року до 16 січня 2020 року. При цьому, з 01 січня 2012 року по 16 січня 2020 року платником було обрано спрощену систему оподаткування.

В інтегрованій картці ОСОБА_1 по коду платежу 71040000 обліковуються автоматичні нарахування єдиного внеску за ІІІ-IV квартали 2013 року, І-IV квартали 2014 року, І-IV квартали 2015 року, І-IV квартали 2016 року, І-IV квартали 2017 року, І-IV квартали 2018 року та І-IV квартали 2019 року у розмірі мінімального страхового внеску згідно обраної системи оподаткування (загалом сума нарахувань становила 45 869,46 грн.).

При цьому, з ПФУ передано дані про заборгованість по єдиному соціальному внеску позивача за період до 01 жовтня 2013 року в сумі 2 388,06 грн.

Також представник відповідача повідомив, що позивачем було сплачено єдиний внесок в сумі 3 344,02 грн., в зв`язку з чим сума недоїмки становить 44 913,50 грн.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI (далі по тексту - Закон №2464-VI, в редакції станом на момент прийняття спірної вимоги від 10.08.2017).

Пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2464-VI дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються, зокрема, платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску.

Згідно вимог статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є: - , , ? ?.

Вимогами пункту 3 частини першої статті 1 Закону №2464-VI визначено, що застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

База нарахування єдиного внеску визначена статтею 7 Закону №2464-VI, згідно змісту якої, для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до частини 2, 3 статті 9 Закону №2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Частиною 8 статті 9 Закону №2464-VI визначено, що періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Суд зазначає, що у спірний період позивач був зареєстрований фізичною особою-підприємцем до 16 січня 2020 року, що зумовлювало виникнення у нього обов`язку сплачувати єдиний внесок.

Водночас, відповідно до частини 4 статті 4 Закону №2464-VI (в редакції до 01.01.2018) о, ? 4 , ?, ? . єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Станом на 01 січня 2018 року частина 4 статті 4 Закону №2464-VI викладена в наступній редакції «Особи, зазначені у пунктах 4 та 51 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування».

Аналіз даної норми свідчить про те, що звільнення фізичної особи-підприємця, який обрав спрощену систему оподаткування від сплати єдиного внеску можливе при наявності двох умов: по-перше, така особа повинна мати статус пенсіонера за віком або інваліда, по-друге, отримувати відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Згідно з абзацами першим та другим пункту 16 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Статтею 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено виключний перелік трудових пенсій, які призначаються за цим Законом (за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років).

Загальні умови призначення пенсій за віком визначені статтею 12 цього Закону та частиною першою статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Згідно з абзацом 24 статті 1 Закону № 1058-IV пенсіонером визнається особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Пенсією є щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом № 1058-IV пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом(абзац 22 статті 1).

Частина перша статті 10 Закону № 1058-IVнадає можливість особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), обрати для призначення один із цих видів пенсії.

Обраний особою, яка досягла пенсійного віку, вид пенсії може зумовлювати різницю у підходах до визначення її правового статусу лише у межах питань призначення і виплати відповідного виду пенсії.

Частинами першою та другою статті 24 Конституції України визначено загальний стандарт рівності та заборони дискримінації, що є важливим елементом забезпечення верховенства права. Так, цими нормами визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За практикою Європейського суду з прав людини дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (див. рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21 лютого 1997 року) (п.п. 48-49 рішення у справі «Пічкур проти України» від 7 листопада 2013 року, заява № 10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 7 липня 2004 року № 14-рп/2004).

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні» пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивну, обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належним та необхідним. Таке поводження за змістом пункту 2 частини першої статті 1 цього ж Закону може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.

Таким чином, різний вид пенсії, обраний згідно із законодавством особами, які досягли пенсійного віку (встановленого статтею 26 Закону №1058-IV), не може вважатися виправданою, обґрунтованою та справедливою підставою різниці при вирішенні питання щодо застосування звільнення від сплати єдиного внеску для непрацездатних осіб одного й того ж виду.

Також слід звернути увагу на те, що Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2148-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» перше речення частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI було викладено у новій редакції: «Особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.»

В аспекті внесених змін слід відзначити, що запропонована редакція текстуально більш чітко окреслює коло осіб, які звільняються від сплати єдиного внеску, залежно від настання страхових ризиків, зумовлених досягненням пенсійного віку (загального, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV, або спеціального, що зумовлює призначення пенсії за віком) та отриманням особою інвалідності, незалежно від виду призначеної та виплачуваної особі страхової виплати чи соціальної допомоги.

На підставі системного аналізу та з огляду на правовий зміст наведених вище положень законодавства Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 жовтня 2018 року в справі №805/3092/16-а дійшла висновку про те, що якщо фізична особа - підприємець мала право на пенсію за віком, але інший вид пенсії, то така фізична особа - підприємець має право на звільнення від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки вибір виду пенсії не позбавляє набутого права, що пов`язане з певним віком.

Отже, частина четверта статті 4 Закону № 2464-VI встановлює пільги для всіх суб`єктів, які є пенсіонерами за віком, незалежно від того, на підставі якого закону особа набула статусу пенсіонера за віком, будь-то на пільгових умовах, чи набула вона певного віку відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV. Цією нормою не визначено обмежень щодо виду пенсії, яку повинна отримувати особа, яка звільняється від сплати єдиного внеску.

Аналогічна правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду від 10 грудня 2019 року в справі №814/779/17, яка в силу вимог частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України враховується судом при вирішенні даної справи.

Станом на 28 вересня 2016 року ОСОБА_1 виповнилось 55 років і він набув право на призначення дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV як учасник бойових дій.

З урахуванням того, що з 22 грудня 2002 року позивачу призначена пенсія за вислугу років, а з 28 вересня 2016 року позивач набув права на пенсію за віком, однак скористався своїм правом і вибрав пенсію, визначену Законом №2262-ХІІ, суд приходить до висновку, що з 28 вересня 2016 року позивач не повинен сплачувати єдиний внесок.

Крім того, наявними матеріалами справи підтверджується, що в межах виконавчого провадження №55521851, відкритого з примусового виконання вимоги №Ф-14341-23-У від 02 листопада 2017 року, позивачем сплачено 4 084,57 грн., тобто погашено суму недоїмки, яка виникла до набуття ним права на пенсію за віком.

З урахуванням наведеного в сукупності суд приходить до висновку про протиправність прийняття оскаржуваних вимог та наявність підстав для їх скасування в судовому порядку.

Крім того, відносини з обліку контролюючими органами стану виконання суб`єктами права податкового обов`язку та публічного обов`язку з оплати ЄСВ в частині проведених розрахунків унормовані приписами ст.ст.71-74 Податкового кодексу України та деталізовані приписами Порядку ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (затверджений наказом Міністерства фінансів України від 12.01.2021 р. №5, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 15.03.2021 р. за №321/35943), а раніше Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (затверджений наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 р. №422, зареєстрований в міністерстві юстиції України 20.05.2016 р. за №751/28881) та Інструкції про порядок нарахування і справи єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 р. №449, зареєстрована в Міністерстві юстиції України від 07.05.2015 р. №508/26953).

Внесення інформації до баз даних Інформаційних систем та її опрацювання здійснюються контролюючим органом, визначеним підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, а також контролюючим органом, визначеним підпунктом 41.1.2 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, в порядку інформаційної взаємодії відповідно до пункту 41.2 статті 41 цього Кодексу.

Перелік Інформаційних систем визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику.

За правилом п.74.3 ст.74 Податкового кодексу України зібрана податкова інформація та результати її опрацювання використовуються для виконання покладених на контролюючі органи функцій та завдань, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, для формування та реалізації єдиної державної податкової політики.

Пунктом 9-15 розділу VIII Закону України від 08.07.2010 р. №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у редакції Закону України від 13.05.2020 р. №592-IX, Закону України від 14.07.2020 р. №786-IX, Закону України від 04.12.2020 р. №1072-IX) передбачено, що підлягають списанню за заявою платника та у порядку, визначеному цим Законом, несплачені станом на 1 грудня 2020 року з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом, суми недоїмки, нараховані платникам єдиного внеску, зазначеним у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, за період з 1 січня 2017 року до 1 грудня 2020 року, а також штрафи та пеня, нараховані на ці суми недоїмки включно до дати подання заяви про списання недоїмки, у разі якщо такими платниками не отримано дохід (прибуток) від їх діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб, та за умови подання до 1 березня 2021 року: а) особами, які станом на дату подання заяви про списання недоїмки є платниками, або у період з 1 січня 2017 року до дати подання заяви вважалися платниками, зазначеними у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), - державному реєстратору за місцем знаходження реєстраційної справи фізичної особи - підприємця заяви про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності та до податкового органу - звітності відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону за період з 1 січня 2017 року до 1 грудня 2020 року. Такі документи подаються платником (особою) виключно у випадку, якщо вони не були подані раніше; б) особами, які станом на дату подання заяви про списання недоїмки є платниками, або у період з 1 січня 2017 року до дати подання заяви вважалися платниками, зазначеними у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, - до податкового органу за основним місцем обліку заяви про зняття з обліку як платника єдиного внеску та звітності відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону за період з 1 січня 2017 року до 1 грудня 2020 року. Такі документи подаються платником (особою) виключно у випадку, якщо вони не були подані раніше.

Після отримання у встановленому законом порядку відповідних відомостей від державного реєстратора або заяви про зняття з обліку як платника єдиного внеску та за умови подання платником єдиного внеску (особою) зазначених документів (якщо відповідні документи не були подані раніше) податковий орган протягом 15 робочих днів проводить камеральну перевірку, за результатами якої приймає рішення про списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені або вмотивоване рішення про відмову списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені.

Податковим органом може бути прийнято рішення про відмову списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені, за умови якщо за результатами перевірки буде встановлено, що: 1) платник податків отримав дохід (прибуток) від здійснення підприємницької та/або незалежної професійної діяльності протягом періоду з 1 січня 2017 року до 1 грудня 2020 року; 2) суми недоїмки, а також штрафи та пеня, нараховані на суми недоїмки, були в повному обсязі самостійно сплачені платником (особою) або стягнуті у порядку, передбаченому цим Законом.

Наявними матеріалами справи підтверджується факт звернення позивача із заявою про списання суми нарахованої недоїмки.

Суд вважає, що у порядку п.9-15 розділу VIII Закону України від 08.07.2010 р. №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у редакції Закону України від 13.05.2020 р. №592-IX, Закону України від 14.07.2020 р. №786-IX, Закону України від 04.12.2020 р. №1072-IX підлягає списанню виключно вірно визначені контролюючим органом грошові зобов`язання особи з оплати ЄСВ.

У спірних правовідносинах відсутня подія правомірного визначення контролюючим органом недоїмки позивача по ЄСВ, починаючи з 28 вересня 2016 року, тобто з дня набуття позивачем пенсії за віком, позаяк станом на названу календарну дату позивач не був обтяжений обов`язком проводити платежі з ЄСВ.

Однак, виявлений у ході судового розгляду факт неправомірного і безпідставного обліку контролюючим органом недоїмки позивача по ЄСВ у якості підприємця спонукає суд до зобов`язання відповідача виключити з усіх баз даних інформаційних, телекомунікаційних та інформаційно-телекомунікаційних систем відомості про неправомірно нараховану з 28 вересня 2016 року недоїмку ОСОБА_1 по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у якості фізичної особи - підприємця - платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Згідно з вимогами частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Закону, що і було зроблено позивачем.

Відповідно до вимог частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень покладений на нього обов`язок доказування не виконав.

Таким чином, підсумовуючи все вище викладене у сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість тверджень позивача та наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини п`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати розподілу не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов фізичної особи-підприємця задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) №Ф-14341-23 від 10 серпня 2017 року по єдиному внеску в сумі 25 188,08 грн.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) №Ф-14341-23 від 02 листопада 2017 року по єдиному внеску в сумі 25 300,08 грн.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) №Ф-14341-23 від 05 лютого 2018 року по єдиному внеску в сумі 27 412,08 грн.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) №Ф-14341-23 від 07 листопада 2018 року по єдиному внеску в сумі 34 783,62 грн.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) №Ф-14341-23 від 08 травня 2019 року по єдиному внеску в сумі 39 994, 98 грн.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) №Ф-14341-23 від 15 січня 2020 року по єдиному внеску в сумі 44 739,16 грн.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) №Ф-14341-23 від 10 лютого 2020 року по єдиному внеску в сумі 47 493,34 грн.

Зобов`язати Головне управління ДПС у місті Києві виключити з усіх баз даних інформаційних, телекомунікаційних та інформаційно-телекомунікаційних систем відомості про неправомірно нараховану з 28 вересня 2016 року недоїмку ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у якості фізичної особи - підприємця - платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя А.Б. Федорчук