Справа № 380/2711/21
Суддя: Карп'як Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2021-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/2711/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2021 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Карп`як О.О., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Хміляр Христини Андріївни Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Львівської області про визнання протиправними рішень, -

встановив:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Хміляр Христини Андріївни Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Львівської області у якій позивач просить:

- визнання протиправними рішення до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Хміляр Христини Андріївни Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Львівської області №5328091 від 24.07.2020 по зупиненню розгляду її заяви про державну реєстрацію за нею права власності на житловий будинок, що розташований АДРЕСА_1 та №56485939 від 05.02.2021 про відмову у державній реєстрації за нею права власності на спірний будинок;

- зобов`язати Державного реєстратора прав на нерухоме майно Хміляр Христини Андріївни Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Львівської області здійснити державну реєстрацію за нею права власності на житловий будинок, що розташований АДРЕСА_1 .

В обґрунтування адміністративного позову позивачем зазначено, що вона звернувся для реєстрації права власності на нерухоме майно. Право власності на вказаний будинок виникло на підставі договору дарування та було зареєстровано в ЛМБТІ 20.09.1996. Однак, відповідачем зупинено розгляд її заяви у зв`язку з тим, що нею подано документи не у повному обсязі, а саме документ, що посвідчує виникнення права власності на літню кухню літ.Б. В подальшому, відповідачем було відмовлено у державній реєстрації за нею права власності на вказаний будинок. Вважає, що спірні рішення є неправомірними з огляду на те, що не зважаючи на те, що нею було подано всі необхідні документи, які визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» тік і порядком для проведення державної реєстрації за нею права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , тому у відповідача були відсутні підстави як для зупинення розгляду заяви про держану реєстрацію прав а також для відмови в такій реєстрації.

Позиція відповідача викладена у відзиві, проти позовних вимог заперечує з огляду на наступне. Зазначає, що предметом договору дарування, на підставі якого виникло у позивача право власності на вказаний будинок, є житловий будинок, що складається з двох житлових кімнат житловою площею 38,2 кв.м. та кухні. До житлового будинку відноситься сарай, погріб, криниця. Відповідно до характеристики технічного паспорта на житловий будинок станом на 10.12.2008 містяться відомості про будівлю літню кухню під літ. Б, інформація про яку відсутня в договорі дарування. Тому, літню кухню під літерою б не була об`єктом дарування, а тому право власності на зазначену будівлю у позивача не виникло та не є зареєстрованим у ЛМБТІ 20.09.1996. Тому вважає, що позивач не надала державному реєстратору документ, який підтверджує його право власності на літню кухню під літ. Б, що унеможливлює проведення державної реєстрації права власності у Державному реєстрі прав. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою від 03.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Суд, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступне.

Відповідно до договору дарування від 19.04.1996 року р.н. 1155, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар належний ОСОБА_2 житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 та складається з двох житлових кімнат житловою площею 38,2 кв.м., кухні. До житлового будинку також відноситься: сарай, погріб, криниця.

Відповідно до реєстраційного посвідчення 20.09.1996, виданого Львівським МБТІ, посвідчено, що житловий будинок, розташований у АДРЕСА_2 в цілому зареєстрований за ОСОБА_1 на праві особистої власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Леон М.В. Львівського міського нотаріального округу 19.04.1996 №1155.

З метою реєстрації права власності на будинок, що розташований АДРЕСА_1 позивачем подано відповідну заяву.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Хміляр Х.А. Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради №53280391 від 24.07.2020 зупинено розгляд заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятої 20.07.2020 12:34:36 за реєстраційним номером 40555466, яку подав ОСОБА_1 для проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок розташований АДРЕСА_1 . Рішення мотивоване тим, що державним реєстратором встановлено відсутність у повному обсязі документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень, визначених Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою КМ України від 25.12.2015 №1127.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Хміляр Х.А. Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради №56485939 від 05.02.2021, відмовлено у державній реєстрації права власності на житловий будинок розташований АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . Рішення мотивоване тим, що встановлено після завершення строку, встановленого ч.3 ст.23 Закону України «про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав.

Не погоджуючись з вказаними рішення, позивач оскаржила їх до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, судом встановлено наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України, права і свободи громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження до суду рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових та службових осіб.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.

Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майна здійснюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) та «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 (далі - Порядок).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; державний реєстр речових прав на нерухоме - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Відповідно до п. 12 Порядку розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 23 Закону розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором у випадку подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством.

Відповідно до п. З ч. 1 ст. 23 Закону якщо заявник протягом 30 робочих днів з моменту отримання рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав виконав вимоги державного реєстратора, зазначені у відповідному рішенні, розгляд заяви відновлюється на підставі рішення державного реєстратора про відновлення розгляду заяви.

Відповідно до п. 5. ч. 1 ст. 23 Закону у разі невиконання заявником зазначених у рішенні вимог у строк, встановлений у частині третій цієї статті, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 24 Закону підставою для відмови у державній реєстрації прав є та обставина, що після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав.

20.07.2020 через територіальний підрозділ ЦНАП м. Львова позивачем було подано заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за реєстраційним номером 40555466 про державну реєстрацію виникнення права власності на житловий будинок, що розташований у АДРЕСА_1 .

За результатом розгляду заяви 24.07.2020 відповідачем прийнято рішення №53280391 про зупинення розгляду зави про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у зв`язку з тим, що документи подані не в повному обсязі, а саме відсутній документ, що посвідчує виникнення права власності на літню кухню літ. Б.

Позивач зазначає, що житловий будинок, що розташований у АДРЕСА_1 належить їй на підставі договору дарування від 19.04.1996 посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Леон М. В. та зареєстрованого в реєстрі за №1155. Вказує, що право власності на даний будинок було зареєстровано за позивачем в ЛМБТІ 20.09.1996 та записано в реєстрову книгу №1 за реєстровим №51 про що нею отримано реєстраційне посвідчення.

Необхідно зазначити, що предметом даного договору є житловий будинок, що складається з двох житлових кімнат житловою площею 38,2 кв. м. та кухні. До житлового будинку відноситься сарай, погріб, криниця. Окрім того, реєстраційне посвідчення видано на будинок АДРЕСА_2 , а не 704.

Згідно із п. 58 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 за бажанням заявника у разі зміни технічних характеристик об`єкта нерухомого майна для державної реєстрації права власності на такий об`єкт може бути подано технічний паспорт, що містить актуальні відомості про технічні характеристики об`єкта, незалежно від наявності таких відомостей в документах, що подаються для відповідної реєстрації (крім випадків реконструкції об`єкта нерухомого майна).

Відповідно до характеристики технічного паспорта на житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 10.12.2008 містяться відомості про будівлю - літню кухню під літерою Б., інформація про яку відсутня у договорі дарування від 19.04.1996.

Отже, літня кухню під літерою Б. не була об`єктом дарування, а тому право власності на зазначену будівлю у позивача не виникло та не є зареєстрованим у ЛМБТІ 20.09.1996.

Таким чином, позивач не подав державному реєстратору документ, який підтверджує його право власності на літню кухню під літерою Б., що унеможливлює проведення державної реєстрації права власності у Державному реєстрі прав. Таких доказів також не було подано позивачем до матеріалів справи.

Щодо посилань позивача, на п. 42 Порядку що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються лише: технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна, документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Як зазначає позивач його право власності виникло у 1996 році відповідно до договору дарування від 19.04.1996. У вказаному договорі відсутня інформація про літню кухню під літерою Б.

Згідно із ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо; виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, літня кухня під літерою Б. з`явилась вже після 05.08.1992, а тому державна реєстрація прав здійснюється відповідно до п. 43 Порядку, який зокрема передбачає документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону, якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Отже, п. 42 Порядку не підлягає до застосування до спірних правовідносин, оскільки стосується лише будівель будівництво яких закінчилось до 05.08.1992.

Щодо тверджень позивача, що в силу вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державна реєстрація мого права власності на належний житловий будинок проводиться виключно за умови встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованих речових прав на підставі таких документів у Державному земельному кадастрі чи в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, або на паперових носіях інформації (в реєстрових книгах, реєстраційних справах, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації) з обов`язковим зазначенням у Державному реєстрі прав відомостей про втрату, пошкодження чи зіпсування відповідного документа.

Відповідно до п. З ч. З ст. 10 Закону державний реєстратор під час проведення - державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

24.07.2020 відповідачем скеровано запит за №01-15/553-н в обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про надання інформації необхідної мені для проведення державної реєстрації.

На свій запит відповідач отримав відповідь обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» за №869-від 03.08.2020 про те, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи станом на 29.12.2012 житловий будинок, що находиться за адресою: АДРЕСА_1 . Без назви) зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 на підставі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10.05.2000р.

Окрім того, реєстраційне посвідчення видано на будинок АДРЕСА_2 , а не 704.

Таким чином, інформація про те, що право власності на зазначений вище об`єкт нерухомого майна зареєстроване на підставі договору дарування від 19.04.1996 в обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» не знайшла свого підтвердження.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 2 ст. 73 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що позивачем дійсно не було подано у повному обсязі документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень, визначених Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою КМ України від 25.12.2015 №1127, тому спірні рішення державного реєстратора є обґрунтованими та підставними.

Що стосується позовної вимоги, в якій позивач просить зобов`язати зареєструвати право власності на нерухоме майно, суд зазначає наступне.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не може втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень в межах такої перевірки.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Державний реєстратор - це посадова особа, яка діє від імені держави, представляє її інтереси і наділяється владними повноваженнями щодо внесення відповідних записів до реєстрів. З аналізу норм статей 6 та 10 Закону встановлено, що державними реєстраторами являються державні службовці, районних державних адміністрацій, посадові особи органів місцевого самоврядування, працівники акредитованих суб`єктів, приватні нотаріуси, приватні та державні виконавці, на яких покладено обов`язок щодо державної реєстрації.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що суб`єкт державної реєстрації прав має виключну компетенцію в питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами. До виключної компетенції суб`єкта державної реєстрації належить і прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень чи відмову у реєстрації за наявності до того передбачених законом підстав, а тому суд не вправі втручатися у діяльність органу державної реєстрації прав, зобов`язуючи його приймати такі рішення.

Така правова позиція була висловлена у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі 819/1849/13-а та у постанові Вищого адміністративного суду України від 24.03.2016 року по справі К/800/22687/15.

Отже, вирішення питань щодо прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень чи відмову у реєстрації належить до виключної компетенції відповідача.

У відповідності з Рекомендаціями № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року (надалі також "Рекомендація R (80)2") під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин Рекомендація Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів.

На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі №815/3799/17, від 21 серпня 2018 року у справі №810/3393/17.

Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені у ході судового розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.139 КАС України, судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 72,77, 90, 94, 241 -246, 262, 295 КАС України , суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Хміляр Христини Андріївни Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Львівської області про визнання протиправними рішень, - відмовити повністю.

Судові витрати стягненню не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 30 липня 2021 року.

Суддя Карп`як Оксана Орестівна