Справа № 540/2836/21
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2021-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 р.м. ХерсонСправа № 540/2836/21
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтовича І.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

22 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області, у якому просить:

- визнати протиправною відмову Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області щодо не виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги за 1997 рік, 2000 рік, 2002 -2007 роки та виплати йому матеріальної допомоги у розмірі меншому ніж це передбачено абзацом 4 п. 2 Указом Президента України від 04.10.1996 №926/96 "Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплату праці працівників органів внутрішніх справ" у 1999 та 2001 роках;

- стягнути з УМВС України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу за 1997 у сумі 154,25 грн., недоотриману матеріальну допомогу за 1997 рік у сумі 68,00 грн., матеріальну допомогу за листопад 2000 року - 305,25 грн., матеріальну допомогу за 2001 рік - 210,80 грн., матеріальну допомогу за 2002 рік -531,00 грн., матеріальну допомогу за листопад 2003 - 628,21грн., матеріальну допомогу за листопад 2004 року - 2141,88 грн., матеріальну допомогу за листопад 2005 року - 948,35 грн., матеріальну допомогу за листопад 2006 року - 1094,95 грн., матеріальну допомогу за листопад 2007 року - 1445,49 грн.

Позовні вимоги мотивує тим, що на звернення позивача УМВС України в Херсонській області надано документи про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за період 1997,1999-2007 роки. З відповіді позивач дізнався, що відповідачем не нараховано та не сплачено матеріальну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення на рік, яка передбачена абз.2, 4 ст.4 Указом Президента України від 04.10.1996 р. № 296/96 "Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ". На думку позивача, вказаною бездіяльністю відповідач порушив конституційні права щодо своєчасного отримання постійних складових грошового забезпечення.

Ухвалою від 25.06.2021 року суд ухвалив відкрити провадження в адміністративній справі та розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

19.07.2021 р. від відповідача надійшов відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що питання виплати матеріальної допомоги та її розмір у період 1997,1999-2007 роки були правом керівника, а не його обов`язком, оскільки, як і премія, обмежувалось розміром фонду оплати праці. При цьому у 1997-2007 роках фінансування з бюджету надходило не в повному обсязі від реальних потреб кошторисів. Для включення керівником до наказу про отримання матеріальної допомоги, підлеглий повинен повідомити керівника про необхідність у матеріальній допомозі шляхом подання рапорту. Разом з тим, згідно відповіді членів ліквідаційної комісії УМВС України в Херсонській області в архіві та в особовій справі рапорти про виплату допомоги ОСОБА_1 за 1997,1999-2007 роки та накази по особовому складу відсутні. Так само відсутні рапорти про надання матеріальної допомоги на оздоровлення накази по особовому складу. Зауважує, що Інструкцією № 499 не передбачено можливість здійснення цих виплат поза межами періоду, в якому особа перебувала в щорічній основній відпустці та/або подавала рапорт, а також після звільнення особи зі служби в органах внутрішніх справ.

Ухвалою від 29.07.2021 р. відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

Згідно ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів. (ч.2 ст.262 КАС України).

Частиною 5 статті 262 КАС України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підставі для задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що наказом УМВС України в Херсонській області від 29.12.2010 р. № 871 о/с ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у запас через обмежений стан здоров`я.

15.03.2021 р. позивач звернувся до УМВС України в Херсонській області із заявою щодо нарахованого та сплаченого грошового забезпечення за час служби в ОВС.

Листом від 17.04.2021 р. № 10/С-34 відповідач повідомив позивача про нарахування та сплату заробітної плати за листопад з 1997 по 2007 роки та про розмір додаткових надбавок, отриманих з 01.01.1997 року по 29.12.2010 року.

27.04.2021 року позивач звернувся на ім`я голови ліквідаційної комісії УМВС України в Херсонській області із заявою в якій просив добровільно нарахувати та виплатити матеріальну допомогу в розмірі передбаченому абз.4 п.2 Указу Президента України «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ» №926/96 від 04.10.1996 року за період з 1997 року по 2007 рік включно в сумі 7527,48 грн.

Листом відповідача №10/С-44/оп від 18.05.2021 року позивачу повідомлено про відсутність кошторисних призначень по КЕКВ 2112 «Грошове забезпечення».

Вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, а саме: не нараховано та не виплачено матеріальну допомогу за 1997,1999-2007 роки, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних приписів законодавства.

Відповідно до частини першої ст. 19 Закону України "Про міліцію" форми і розміри грошового утримання працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Пунктом 2 Указу Президента України від 04 жовтня 1996 року № 926/26 "Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ" (далі - Указ № 926/26) з метою впорядкування грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ постановлено: виплачувати особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ матеріальну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення на рік (цей Указ набирав чинності з 1 грудня 1996 року, втратив чинність 01 січня 2008 року).

Зазначеним нормативно-правовим актом виплати, визначені п. 2., на відміну від виплат, передбачених п. 3 цього Указу, не обмежувались розміром асигнувань, що виділяються на утримання цих органів та їх проведення було не правом, а обов`язком керівників органів внутрішніх справ.

Проте, порядку виплати матеріальної допомоги зазначений указ не передбачав.

Разом з тим, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30.06.2005 № 501 затверджені Методичні рекомендації про порядок застосування нормативно - правових актів з питань грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та умов оплати праці працівників, які не мають спеціальних звань рядового і начальницького складу.

Пункт 60 зазначених рекомендацій передбачав, що матеріальна допомога виплачується у розмірі місячного грошового забезпечення на рік, а для працівників юридичних служб (передбачених п. 29) розміри матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення у розмірі двомісячного грошового забезпечення. Фактичні витрати на матеріальну допомогу, відповідно до вимог бюджетного законодавства, проводяться тільки в межах затвердженого фонду оплати праці. Преміювання осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ провадиться відповідно до їх особистого внеску в загальні результати роботи у відсотках до місячного грошового забезпечення в межах фонду преміювання, створеного в розмірі чотиримісячного фонду грошового забезпечення, без обмеження індивідуальних премій максимальними розмірами. Місячний фонд преміювання становить 33,3% грошового забезпечення.

Зазначене свідчить, що питання виплати матеріальної допомоги та її розмір у спірний період були правом керівника, а не його обов`язком, оскільки, як і премія обмежувалося розміром фонду оплати праці.

Крім того, відповідно до п. 3 методичних рекомендацій, підставою для виплати грошового забезпечення є наказ про встановлення відповідних окладів, надбавок, доплат тощо.

Аналізуючи спеціальне законодавство, яке регулює порядок проходження служби в міліції, слід прийти до висновку, що формою звернення з підлеглого до керівника був і залишається рапорт. Таким чином, для включення керівником до наказу про отримання матеріальної допомоги, підлеглий повинен був повідомити керівника про необхідність у матеріальній допомозі шляхом подання рапорту.

Аналогічні висновки зроблено ВСУ у справі 815/714/16 та судами у справах № 813/4115/17 (рішення 05.11.2020), 200/11028/19-а, 200/7677/20-а, 826/13152/17, 540/615/20, №2-175/11.

Судом також встановлено, що в УМВС України в Херсонській області рапорти про виплату допомоги ОСОБА_1 за 1997,1999-2007 роки та накази по особовому складу відсутні.

Таким чином, оскільки відсутні докази звернення позивача з рапортом про виплату йому допомоги за 1997,1999-2007 роки, тому відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати на користь позивача матеріальної допомоги за 1997,1999-2007 року та стягнення з відповідача матеріальної допомоги за 1997,1999-2007 роки.

Аналогічна правова позиція з вказаних питань викладена в постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.06.2021 р. у справі № 540/1057/21.

Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Як передбачає ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Обов`язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) "Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження".

Вирішуючи питання про застосування ст.13 Конвенції, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Аманн проти Швейцарії» (Заява N 27798/95 п.88) зазначено, що стаття 13 Конвенції вимагає, щоб кожен, хто вважає себе потерпілим внаслідок заходу, який, на його думку, суперечив Конвенції, мав право на засіб правового захисту у відповідному національному органі для вирішення свого спору, а в разі позитивного вирішення - для одержання відшкодування шкоди. Однак це положення не вимагає безумовного досягнення вирішення спору на користь заявника.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.74 КАС України).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч.2 ст.77 КАС України).

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

З урахуванням викладеного позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя І.І. Войтович

кат. 106030000