Справа № 640/16686/20
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2021-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2021 року м. Київ № 640/16686/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві

про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві (далі по тексту - відповідач), в якому просить: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 17 березня 2020 року за номером 2600-0314-8/36936 про відмову в призначенні ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити та виплачувати ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 12 листопада 2019 року; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до трудового стажу ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , період роботи з 03 квітня 1995 року по 02 листопада 1998 року в Чернівецькому обласному медичному діагностичному центрі на посаді медичної сестри в відділі гастроколоноскопії; стягнути з відповідача судові витрати.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що під час звернення до відповідача в листопаді 2019 року із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 згідно статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нею було надано всі необхідні документи, які підтверджують наявність стажу для призначення відповідної пенсії. Разом з тим, пенсійний орган в порушення вимог пункту 4.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1, розглянув її заяву через чотири місяці та відмовив у призначені їй пенсії на пільгових умовах. Також вказує на той факт, що відповідачем протиправно не врахований період роботи з 03 квітня 1995 року по 02 листопада 1998 року в Чернівецькому обласному медичному діагностичному центрі на посаді медичної сестри в відділі гастроколоноскопії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 серпня 2020 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

У відзиві на позов представник відповідача заперечує проти його задоволення, вважає вимоги позивача необґрунтованими з тих підстав, що у позивача не має необхідного спеціального стажу роботи, який дає право на пенсію на пільгових умовах. Зокрема зазначає, що по-перше, довідка №3318-047 від 16 січня 2020 року суперечить чинному законодавству, оскільки не відповідає пункту 3 Наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року №383, а по-друге, стаж роботи, який позивач просить зарахувати до страхового стажу з 03 квітня 1995 року по 02 листопада 1998 року в Чернівецькому обласному медичному діагностичному центрі на посаді медичної сестри в відділі гастроколоноскопії не підтверджений належними доказами, оскільки запис про звільнення завірений печаткою старого зразка без зазначення ідентифікаційного коду суб`єкта підприємницької діяльності, а тому відсутні підстави для зарахування зазначеного періоду до загального страхового стажу.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Судом встановлено, 12 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з відповідним пакетом документів.

17 березня 2020 року листом за № 2600-0314-8/36936 Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, оскільки відсутній необхідний стаж роботи, який дає право на пенсію на пільгових умовах. Цим же листом позивачу відмовлено у зарахуванні до загального страхового стажу період роботи з 03 квітня 1995 року по 02 листопада 1998 року в Чернівецькому обласному медичному діагностичному центрі на посаді медичної сестри в відділі гастроколоноскопії.

Вважаючи вказане рішення таким, що прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, позивач звернулась з відповідним позовом до суду.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Підпунктами 4, 23 частини 1 Європейської соціальної хартії від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)» № 137-V від 14 вересня 2006 року визначено, що всі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей та кожна особа похилого віку має право на соціальний захист.

Згідно з абзацом 1 пункту «а» частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон України від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Крім того, згідно з частиною 1 та пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону України статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон України від 09 липня 2003 року № 1058-IV) право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з Порядком та розробленими на виконання постанови № 442 Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими постановою Міністерства праці України (далі - Мінпраці) від 1 вересня 1992 року № 41 (далі - Методичні рекомендації).

Відповідно до зазначених нормативних актів основна мета атестації полягає у регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Згідно з пунктом 4 Порядку проведення атестації та підпунктом 1.5 пункту 1 Методичних рекомендацій, періодичність проведення атестації робочих місць визначається безпосередньо колективним договором підприємства і проводиться не рідше одного разу на 5 років. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства чи організації.

Атестація робочих місць відповідно до Порядку проведення атестації та Методичних рекомендацій передбачає: установлення факторів і причин виникнення несприятливих умов праці; санітарно-гігієнічне дослідження факторів виробничого середовища, важкості й напруженості трудового процесу на робочому місці; комплексну оцінку факторів виробничого середовища і характеру праці на відповідність їхніх характеристик стандартам безпеки праці, будівельним та санітарним нормам і правилам; установлення ступеня шкідливості й небезпечності праці та її характеру за гігієнічною класифікацією; обґрунтування віднесення робочого місця до категорії зі шкідливими (особливо шкідливими), важкими (особливо важкими) умовами праці; визначення (підтвердження) права працівників на пільгове пенсійне забезпечення за роботу у несприятливих умовах; складання переліку робочих місць, виробництв, професій та посад із пільговим пенсійним забезпеченням працівників; аналіз реалізації технічних і організаційних заходів, спрямованих на оптимізацію рівня гігієни, характеру і безпеки праці.

Відповідно до положень Порядку проведення атестації відомості про результати атестації робочих місць заносяться до карти умов праці, форма якої затверджується Мінпраці разом з Міністерством охорони здоров`я України.

Перелік робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників, який складається за результатами проведеної атестації робочих місць, після погодження з профспілковим комітетом затверджується наказом по підприємству, організації і зберігається протягом 50 років. Витяги з наказу додаються до трудової книжки працівників, професії та посади яких внесено до переліку.

Комплексний аналіз норм Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ та Порядку проведення атестації дає підстави дійти висновку, що необхідними умовами для виникнення у особи права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII є встановлення факту перебування особи на посаді або виконання нею робіт, що містяться у Списку № 1, а також документальне підтвердження зайнятості працівника за відповідною професією за результатами атестації умов праці, яке полягає у наявності результатів атестації відповідного робочого місця за умовами праці. Документами, які підтверджують результати атестації робочого місця за умовами праці, можуть бути: карта умов праці, наказ по підприємству про затвердження переліку робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників; трудова книжка із записом про витяг із зазначеного наказу або з додатком такого витягу.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2018 року (справа № 308/3135/17) та постанові Верховного Суду від 07 лютого 2019 року (справа №356/41/17).

Згідно зі статтею 62 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII основним документом, що підтверджує наявний трудовий стаж для призначення пенсій, є трудова книжка.

Постановою Кабінету Міністрів України № 63 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі по тексту - Порядок).

Пунктом 1 Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до підпункту 2 пункту 2.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846, до заяви про призначення пенсії, серед іншого, додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637.

Відповідно пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Таким чином, додаткові документи для підтвердження стажу роботи вимагаються лише у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

За приписами пункту 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).

Відповідно до підпуекту 4.2. Порядку № 22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 3 Порядку № 383 передбачено, що при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що були чинними на період роботи особи. При цьому, до пільгового стажу роботи зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати внесення цієї посади чи професії до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

Так, згідно копії трудової книжки та відповідних довідок, які надані на підтвердження трудового стажу ОСОБА_1 , встановлено:

-з 09.07.1990 по 03.04.1995 (4 роки, 8 місяців, 26 днів) позивач працювала в Новоселицькій центральній районній лікарні на посаді медичної сестри в різних відділеннях;

-з 03.04.1995 по 02.11.1998 (3 роки, 7 місяців, 1 день) позивач працювала в Чернівецькому обласному медичному діагностичному центрі на посаді медичної сестри у відділенні гастроколоноскопії;

-з 10.03.1999 по 18.04.1999 (1 місяць, 9 днів) перебувала на обліку в центрі зайнятості;

-з 19.04.1999 по 15.09.2000 (1 рік, 4 місяці, 28 днів) позивач працювала в пансіонаті «Данко» на посаді старшої медсестри;

-з 19.09.2000 по 01.02.2003 (2 роки, 4 місяці, 13 днів) позивач працювала в МРЦ «Перлина Прикарпаття» на посаді медичної сестри в різних відділеннях;

Початок спеціального стажу:

- з 01.02.2003 по 01.08.2011 (8 років, б місяців, 0 днів) позивач працювала в МРЦ «Перлина Прикарпаття» на посаді рентгенлаборанта курортної поліклініки при МРЦ;

- з 05.08.2011 по 08.01.2014 (2 роки, 5 місяців, 3 дні) позивач працювала в ТОВ «Боріс» на посаді рентгенлаборанта РДЦ;

- з 13.01.2014 до 12.11.2019 (5 років, 9 місяців, 30 днів) позивач працює в Клінічній лікарні «Феофанія» на посаді рентген лаборанта відділення рентген-комп`ютерної, ядерно-магнітно-резонансної томографії та рентгенівської діагностики Центру променевої діагностики.

Також позивач працювала за сумісництвом з 02.03.2015 по 30.11.2019 (4 роки 8 місяців 28 днів) в ТОВ «БОРІС» на посаді рентген лаборанта на 0,5 ставки посадового окладу та з 16.05.2013 по 02.03.2015 (1 рік, 2 місяці 14 днів) в Національній дитячій спеціалізованій лікарні «Охмадит» МОЗ України за сумісництвом на посаді рентгенлаборанта відділення променевих досліджень центру радіології на 0,5 ставки посадового окладу (страховий стаж, враховуючи 0,5 ставки посадового окладу - 8 місяців 7 днів).

Усе зазначене вище підтверджується належними та допустимими доказами, які були долучені позивачем до матеріалів позовної заяви, а саме: трудовою книжкою, уточнюючими довідками з підприємств, наказами про результати атестації, характеристиками по оцінці шкідливих та небезпечних факторів виробничого середовища та місця роботи, зокрема:

-уточнюючою довідкою Медичного реабілітаційного центру МВС України «Перлина Прикарпаття» про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 23 квітня 2020 року №33/8-047; довідкою Медичного реабілітаційного центру МВС України «Перлина Прикарпаття» від 27 квітня 2020 року;

-наказом Медичного реабілітаційного центру МВС України «Перлина Прикарпаття» «Про затвердження Переліку робочих місць МРЦ «Перлина Прикарпаття», робота на яких дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах» від 29 грудня 2004 року № 124/р з додатком № 1 до Наказу;

-наказом Медичного реабілітаційного центру МВС України «Перлина Прикарпаття» «Про результати атестації робочих місць за умови праці» від 28 грудня 2009 року № 98/р;

-наказом ТОВ «БОРІС» про проведення підсумків атестації робочих місць від 06 січня 2012 року №4 з додатками;

-характеристикою ТОВ «ЕКО» оцінки шкідливих та небезпечних факторів виробничого середовища робочого місця рентгенлаборанта Радіологічного центру Медичної клініки ТОВ «БОРІС»;

- довідкою ТОВ «БОРІС» про додаткове підтвердження пільгового стажу;

-уточнюючою довідкою, виданою Клінічною лікарнею «Феофанія» Державного управління справами №1-09/2/1092 від 18 вересня 2019 року, про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній;

-наказом Клінічної лікарні «Феофанія» Державного управління справами «Про результати атестації робочих місць за умови праці» від 26 грудня 2014 року №87 та копії документів до наказу; протоколом засідання постійно діючої атестаційної комісії №12, спостережним листом по визначенню фактичної зайнятості на протязі робочого часу рентген-лаборантів, в.т.ч. позивача ОСОБА_1 , фотографіями робочого дня при атестації робочого місця від 24 листопада 2014 року та Переліком робочих місць, посад Клінічної лікарні «Феофанія», працівникам яких підтверджується право на пільгове пенсійне забезпечення та інші пільги;

-характеристикою ТОВ «ЕКО» оцінки шкідливих та небезпечних факторів виробничого середовища робочого місця рентгенлаборанта відділення рентгенівської діагностики Центру променевої діагностики Клінічної лікарні «Феофанія»;

-довідкою Національної дитячої спеціалізованої лікарні «Охмадит» МОЗ України.

Таким чином, дані документи у сукупності з раніше поданими до відповідача свідчать про наявність у позивача достатніх підстав для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Так, позивачем не заперечується наявність помилки в довідці Медичного реабілітаційного центру МВС Україна «Перлина Прикарпаття» від 16 січня 2020 року в частині зазначення постанови КМУ від 24 червня 2016 року №461 (діяла на час видачі довідки) замість постанова КМУ від 16 січня 2003 року №36 (діяла на час, коли позивач працювала Медичному реабілітаційному центрі МВС Україна « Перлина Прикарпаття»). При цьому, суд звертає увагу на те, що Медичним реабілітаційним центром МВС Україна «Перлина Прикарпаття» видано довідку від 27 квітня 2020 року №33/8-488, якою останній підтвердив помилковість посилання у довідці від 16 січня 2020 року на постанову КМУ від 24 червня 2016 року №461, та видано додаткову довідку про підтвердження наявного пільгового стажу.

Отже, враховуючі усі обставини справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову щодо визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 17 березня 2020 року №2600-0314-8/36936 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1.

В частині позовних вимог щодо неврахуванням періоду роботи з 03 квітня 1995 року по 02 листопада 1998 року в Чернівецькому обласному медичному діагностичному центрі на посаді медичної сестри в відділі гастроколоноскопії, суд виходить з наступного.

Як вже зазначалось судом, за правилами частини першої статті 62 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи, в трудовій книжці позивача зазначається період роботи з 03 квітня 1995 року по 02 листопада 1998 року в Чернівецькому обласному медичному діагностичному центрі на посаді медичної сестри в відділі гастроколоноскопії.

Згідно із пунктом 2.4 Інструкції №58 записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до пункту 4 «Про трудові книжки працівників» постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

З матеріалів справи вбачається, що листом від 17 березня 2020 року № 2600-0314-8/36936 Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві відмовлено ОСОБА_1 у зарахуванні до загального страхового стажу період роботи з 03 квітня 1995 року по 02 листопада 1998 року в Чернівецькому обласному медичному діагностичному центрі на посаді медичної сестри в відділі гастроколоноскопії, оскільки печатка при звільненні старого зразка.

Суд критично ставиться до вказаних посилань відповідача як підставу для відмови у зарахуванні до загального страхового стажу відповідного періоду роботи, оскільки саме на роботодавця покладається відповідальність за ведення трудових книжок, але не в якому випадку на фізичну особу, яка є працівником.

В силу приписів частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України суд враховує також висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06 березня 2018 року у справі №754/14898/15-а, відповідно до яких підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. ПФУ не врахувано, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Враховуючи викладене вище суд вважає, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві було протиправно відмовлено у своєму листі від 17 березня 2020 року №2600-0314-8/36936 року у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, а також безпідставно не враховано період роботи з 03 квітня 1995 року по 02 листопада 1998 року в Чернівецькому обласному медичному діагностичному центрі на посаді медичної сестри в відділі гастроколоноскопії до страхового стажу.

Відповідно до пунктів 2-4 частини 1, частини 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих з положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що найбільш ефективним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача призначити пенсію.

Так, відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права та свободи, чані в цій Конвенції, було порушено, має: право на ефективний засіб юридичного захисту в тональному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги порушення положень Конвенції й надавати 'відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у Законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєва проти України від 05 квітня 2005 року).

В даному випадку покладення на відповідача обов`язку прийняти конкретне рішення не може свідчити про втручання у дискреційні повноваження останнього, а є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем надано суду достатні документальні докази в обґрунтування заявлених нею позовних вимог, в той час як відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість відповідних дій з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 17 березня 2020 року № 2600-0314-8/36936.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 12 листопаду 2019 року.

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві зарахувати до трудового стажу ОСОБА_1 період роботи з 03 квітня 1995 року по 02 листопада 1998 року в Чернівецькому обласному медичному діагностичному центрі на посаді медичної сестри в відділі гастроколоноскопії.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60 коп.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко