Справа № 160/1698/21
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2021-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 липня 2021 року м. Дніпросправа № 160/1698/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Білак С.В., Олефіренко Н.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.04.2021 р. (суддя Букіна Л.Є.) в справі № 160/1698/21 за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Служби безпеки України (далі СБУ) про стягнення середнього заробітку за час затримки (237 днів з 31.03.2020 р. по 24.11.2020 р.) виплати належного йому грошового забезпечення за 2019 рік та січень, лютий, березень 2020 року під час звільнення зі служби в сумі 93 757,20 грн.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.04.2021 р. в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вважає неправильним висновок суду першої інстанції, що виплата позивачу грошового забезпечення за період перебування на посаді здійснювалась на виконання судових рішень до набрання такими рішеннями законної сили, як й висновок про те, що невчасно виплачені суми не є належними при звільненні сумами, оскільки кошти грошового забезпечення не були вчасно перераховані в день виключення зі списків установи, а відповідач під час звільнення та виключення зі списків СБУ мав здійснити виплату усіх сум, що належать йому від відповідача, в тому числі й сум грошового забезпечення, стягнутих за судовими рішеннями.

Судом першої інстанції рішення прийняте без вивчення усіх обставин справи, зокрема, без врахування відповіді на відзив, який направлено на електронну адресу суду першої інстанції 13.04.2021 р., тоді як рішення прийнято 06.04.2021 р.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказу від 21.02.2020 року № 237/ОС/дск позивача з 15.03.2020 року звільнено зі служби у запас Служби Безпеки України.

17.06.2020 року та 24.11.2020 року на виконання рішення суддів у справах № 160/8742/20 та 160/11077/19, з виконанням яких позивач пов`язує звернення до суду, відповідачем перераховано йому грошові кошти у сумі 169718,49 грн. та 6125,43 грн. відповідно.

Враховуючи, що ці суми нараховані позивачу за рішенням судів не як звільненому працівнику, який їх не отримав при звільненні, а як особі, яка не отримала належне йому грошове забезпечення за період роботи, тобто, виплата цих сум не залежала від статусу позивача як звільненої особи, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до відповідача наслідків, передбачених частиною другою статті 117 КЗпП України, у вигляді сплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасну виплату грошового забезпечення.

Суд визнає приведений висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в Службі безпеки України.

Наказом № 237/ОС/дск від 21.02.2020 р. ОСОБА_1 звільнено з 15.03.2020 р. зі служби у запас СБУ.

Судовими рішеннями в справі № 160/8742/20 та № 160/11077/19 на користь позивача з СБУ стягнуто грошове забезпечення за час проходження служби (за 2019 рік та січень, лютий, березень 2020 року).

На виконання рішення суддів у справах № 160/8742/20 та 160/11077/19 відповідачем перераховано позивачу грошові кошти у сумі 169 718,49 грн. та 6 125,43 грн. відповідно.

Спірним в цій справі є питання права особи на отримання середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні, при цьому такою затримкою позивач вважає невиплату у день звільнення стягнутих судовими рішеннями сум грошового забезпечення.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ), який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Щодо можливості застосування у спірних правовідносинах положень законодавства про працю, що є основним доводом відповідача, суд виходить з того, що оскільки положення спеціального законодавства, зокрема Законом № 2011-ХІІ, не врегульовують усіх питань, які можуть виникати при звільненні зі служби в Національній гвардії України, як-то відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, суд має застосовувати до спірних правовідносин окремі положення КЗпП (у тій частині, що не врегульована спеціальними для цих правовідносин нормами), що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, та правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 30.01.2019 р. в справі № 806/2164/16.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За положеннями частини другою статті 117 КЗпП при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, підставою для виплати передбаченого частиною другою статті 117 КЗпП України відшкодування є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Як зазначено вище, спірним в цій справі є питання права позивача на отримання середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні, а затримкою позивач вважає невиплату у день звільнення стягнутих судовими рішеннями сум грошового забезпечення.

Судом встановлено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.04.2020 р. в справі № 160/11077/19, яке за відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень набрало законної сили 07.08.2020 р., стягнуто зі Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01.01.2019 р. по 15.03.2020 р. в розмірі 169 718,49 грн.

Стягнута сума за вирахуванням податків та зборів перерахована на картковий рахунок позивача 16.06.2020 р.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 р. в справі № 160/8742/20, яке за відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень набрало законної сили 17.11.2020 р., зобов`язано Службу безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 16 по 31 березня 2020 року в сумі 6 125,43 грн.

Відповідачем на виконання цього судового рішення сума в розмірі 6 033,55 грн.(за вирахуванням податків та зборів) перерахована на картковий рахунок позивача 24.11.2020 р.

Позивача звільнено зі служби, як зазначено вище, з 15.03.2020 р.

Враховуючи, що виплачені позивачу суми 17.06.2020 р. та 24.11.2020 р. за судовими рішеннями є сумами невиплаченого грошового забезпечення за період проходження служби, а не суми грошового забезпечення, які належать особі при звільненні, тобто виплата цих сум не залежала від статусу позивача як звільненої особи, суд доходить висновку, що виплачені позивачу 17.06.2020 р. та 24.11.2020 р. суми у будь-якому разі не можуть вважатися «належними звільненому працівникові сумами», тобто виплатами, на отримання яких позивач мав право станом саме на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно, в межах спірних правовідносин відсутні фактичні обставини та правові підстави для застосування приписів статті 117 КЗпП та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Тому суд погоджує висновок суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог.

Доводи апелянта стосовно неправильності висновку суду першої інстанції, що виплата позивачу грошового забезпечення за період перебування на посаді здійснювалась на виконання судових рішень до набрання такими рішеннями законної сили, як й висновок про те, що невчасно виплачені суми не є належними при звільненні сумами, оскільки кошти грошового забезпечення не були вчасно перераховані в день виключення зі списків установи, а відповідач під час звільнення та виключення зі списків СБУ мав здійснити виплату усіх сум, що належать йому від відповідача, в тому числі й сум грошового забезпечення, стягнутих за судовими рішеннями, спростовані приведеними вище висновками суду.

При цьому суд зазначає, що виплата сум грошового забезпечення на виконання судових рішень не в день звільнення не є затримкою розрахунку при звільненні у розумінні статті 117 КЗпП, відповідно, не може тягнути за собою правові наслідки, встановлені цією правовою нормою, особливо, з урахуванням прийняття таких рішень після звільнення позивача та здійснення з ним розрахунку при звільненні.

Щодо доводів позивача про прийняття судом першої інстанції рішення без вивчення усіх обставин справи, зокрема, без врахування відповіді на відзив, який направлено на електронну адресу суду першої інстанції 13.04.2021 р., тоді як рішення прийнято 06.04.2021 р., суд зазначає, що неврахування судом першої інстанції відповіді на відзив не є порушенням норм процесуального права, відповідно, не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини 6 статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.04.2021 р. в справі № 160/1698/21 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.04.2021 р. в справі № 160/1698/21 за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття 26.07.2021 р. та відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Повне судове рішення складено 26.07.2021 р.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.В. Білак

суддя Н.А. Олефіренко