Справа № 640/13511/19
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І., Парінова А.Б

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги:

Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві,

ОСОБА_1

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року

у справі №640/13511/19 (розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін)

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2019 року до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (надалі - відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в м. Києві, які полягають у відмові у призначенні та виплаті ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2;

- зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2, починаючи з 13.02.2019 року, з урахуванням:

- періодів навчання з 01.09.1979 року по 15.07.1980 року;

- роботи за професією муляра в будівельному управлінні №1 тресту "Київгорстрой №1" з 15.07.1980 року по 25.09.1981 року; з 03.01.1984 року по 29.08.1986 року;

- служби у лавах Радянської Армії з 10.11.1981 року по 17.11.1983 року;

- роботи з 19.09.1986 року по 21.08.1992 рік та з 26.08.1999 року по 27.10.1999 року в Київському ремонтно-будівельному управлінні МВС України.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що останній має право на пільгову пенсію за віком за Списком №2, у зв`язку з чим звернувся з відповідною заявою та документами до ГУ ПФУ в м. Києві, проте отримав відмову, обґрунтовану відсутністю наказу щодо затвердження атестації робочого місця у 1994 році. Посилаючись на таке, відповідач зарахував до пільгового стажу лише період з 18.09.1986 року по 21.08.1992 року, що складає 5 років 11 місяців та зазначив, що у зв`язку з відсутністю пільгового стажу 12 років 6 місяців відсутні підстави для призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Позивач стверджує, що наявними у нього документами, які надані відповідачу, підтверджується повний стаж на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, а відсутність наказів щодо затвердження атестації робочого місця не залежить від нього, оскільки повноваження щодо їх видачі мав лише роботодавець.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2021року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, яка полягає у відмові у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах", затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 року №383.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до пільгового стажу ОСОБА_1 періоди:

- навчання в ГПТУ-24 м. Києва - з 01.09.1979 року по 15.07.1980 року (10 місяців 15 днів);

- роботи за професією муляра 3-го розряду в будівельному управлінні №1 тресту "Київгорстрой №1" з 15.07.1980 року по 25.09.1981 року (1 рік 2 місяці 11 днів);

- служби в лавах Радянської Армії з 10.11.1981 року по 17.11.1983 року (2 роки 8 днів);

- роботи за професією муляра 4 розряду в будівельному управлінні №1 тресту "Київгорстрой №1" з 03.01.1984 року по 29.08.1986 року (2 роки 7 місяців 27 днів);

- роботи в Київському ремонтно-будівельному управлінні МВС України муляром комплексної бригади з 22.08.1992 року по 27 жовтня 1999 року.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім грн 40 коп.).

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням відповідачем (надалі - апелянт 1) подано апеляційну скаргу, в якій апелянт 1 просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт 1 посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом норм та неправильного застосування норм матеріального права. В апеляційній скарзі апелянт 1 зазначає, що пільговий стаж роботи після 21.08.1992 року зараховується за результатами проведення атестації робочих місць, проте, звертаючись із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах 13.02.2019 року позивачем не надано наказу про затвердження атестації робочого місця у 1994 році, не встановлено такого наказу й Актом перевірки достовірності видачі довідки від 11.04.2019 року №125-2, тому до пільгового стажу зараховано лише період роботи позивача з 18.09.1986 року по 21.08.1992 року, що складає 5 років 11 місяців. Загальний стаж роботи позивача складає 38 років 8 місяців 21 день.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням в частині відмови позивачем (надалі - апелянт 2) подано апеляційну скаргу, в якій апелянт 2 просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року в частині відмовити та змінити абзац 3 резолютивної частини виклавши в новій редакції, а саме: зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2, починаючи з 13.02.2019 року, з урахуванням: періодів навчання з 01.09.1979 року по 15.07.1980 року; роботи за професією муляра в будівельному управлінні №1 тресту "Київгорстрой №1" з 15.07.1980 року по 25.09.1981 року; з 03.01.1984 року по 29.08.1986 року; служби у лавах Радянської Армії з 10.11.1981 року по 17.11.1983 року; роботи з 19.09.1986 року по 21.08.1992 рік та з 26.08.1999 року по 27.10.1999 року в Київському ремонтно-будівельному управлінні МВС України. В своїй апеляційній скарзі апелянт 2 посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, неправильного застосування норм матеріального права. В апеляційній скарзі апелянт 2 зазначає, що рішення суду буде не можливим виконати, оскільки не зазначено дату з якого моменту підлягає зарахуванню стажу.

Позивач та відповідач не надали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційні скарги.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 13.02.2019 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах", затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 року №383, як такий, що відповідно до довідки від 30.01.2019 року №18 з 18.09.1986 року по 27.10.1999 року працював за професією муляра комплексної бригади на ДП "Київське будівельне управління МВС України" (зазначена професія віднесена до Списку №2).

Листом від 18.06.2019 року №131761/03 ГУ ПФУ в м. Києві повідомило позивачу, що спеціалістами управління розглянуті документи, додані до заяви, з`ясовано, що наказ щодо затвердження атестації робочого місця у 1994 році не наданий. Актом перевірки достовірності видачі зазначеної довідки від 11.04.2019 року №125-2 не встановлено наявності наказу про затвердження результатів атестації у 1994 році. У листі зазначено, що за документами, які відповідають вимогам чинного законодавства, до пільгового стажу враховано період роботи з 18.09.1986 року по 21.08.1992 року, що складає 5 років 11 місяців. Оскільки відсутній пільговий стаж (12 років 6 місяців), для призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" згідно заяви від 13.02.2019 року немає підстав.

Вважаючи протиправними дії відповідача, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог частково, суд першої інстанції виходив з того, що виходячи з системного аналізу норм Закону України «Про пенсійне забезпечення», Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальник безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (надалі - Закон № 1788-XII) від 05 листопада 1991 року № 1788-XII визначено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 7 Закону № 1788-XII звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-XII передбачено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Згідно пункту «а» частини першої статті 13 Закону № 1788-ХІІ на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

У відповідності до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Положеннями Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (надалі - Порядок від 12.08.1993 №637) встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами (п.1). У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (п. 20).

Відповідно до пунктів 3, 4.4 Порядку застосування списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу робота, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 № 383 (далі Порядок № 383), при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.1992.

Атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з Порядком проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 серпня 1992 року № 442 (надалі - Порядок № 442), та розробленими на виконання цієї постанови Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими постановою Міністерства праці України (далі - Мінпраці) від 1 вересня 1992 року № 41 (далі - Методичні рекомендації).

Відповідно до зазначених нормативних актів основна мета атестації полягає в регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу в несприятливих умовах.

Згідно з пунктом 4 Порядку №442 та підпунктом 1.5 пункту 1 Методичних рекомендацій атестація проводиться не рідше одного разу на 5 років. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.

Статтею 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено адміністративну відповідальність керівників суб`єктів господарювання. Порушення терміну проведення атестації робочих місць за умовами праці та порядку її проведення тягне за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та громадян - суб`єктів підприємницької діяльності від тридцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У разі, якщо непроведення атестації мало своїм наслідком заподіяння шкоди здоров`ю працівнику, керівник підприємства може бути притягнутий до кримінальної відповідальності за статтею 271 Кримінального кодексу України.

Відповідно до Порядку №442 та Методичних рекомендацій атестація робочих місць передбачає: установлення факторів і причин виникнення несприятливих умов праці; санітарно-гігієнічне дослідження факторів виробничого середовища, важкості й напруженості трудового процесу на робочому місці; комплексну оцінку факторів виробничого середовища і характеру праці на відповідність їхніх характеристик стандартам безпеки праці, будівельним та санітарним нормам і правилам; установлення ступеня шкідливості й небезпечності праці та її характеру за гігієнічною класифікацією; обґрунтування віднесення робочого місця до категорії зі шкідливими (особливо шкідливими), важкими (особливо важкими) умовами праці; визначення (підтвердження) права працівників на пільгове пенсійне забезпечення за роботу у несприятливих умовах; складання переліку робочих місць, виробництв, професій та посад із пільговим пенсійним забезпеченням працівників; аналіз реалізації технічних і організаційних заходів, спрямованих на оптимізацію рівня гігієни, характеру і безпеки праці.

З пунктів 8 та 9 Порядку №442 вбачається, що проведення атестації робочих місць відомості про результати атестації робочих місць заносяться до карти умов праці, форма якої затверджується Мінпраці разом з Міністерством охорони здоров`я України. Перелік робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників, який складається за результатами проведеної атестації робочих місць, після погодження з профспілковим комітетом затверджується наказом по підприємству, організації і зберігається протягом 50 років. Витяги з наказу додаються до трудової книжки працівників, професії та посади яких внесено до переліку.

Отже, аналіз зазначених норм свідчить про те, що своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах, пільгове пенсійне забезпечення тощо.

Водночас, як вірно було зазначено судом першої інстанції, що ГУ ПФУ в м. Києві визнає ті обставини, що записами трудової книжки ОСОБА_1 підтверджуються факти роботи за професією муляра комплексної бригади на ДП "Київське будівельне управління МВС України" в період часу з 18.09.1986 року по 27.10.1999 року.

Також зазначені факти підтверджені пільговою довідкою №18 від 30.01.2019 року, у якій вказано, що ОСОБА_1 в період з 18 вересня 1986 року по 27 жовтня 1999 року працював за професією муляр комплексної бригади. Відповідно до наказу 42А від 26 серпня 2003 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 року №442 "Про Порядок проведення атестації робочих місць за умовами праці" посада (професія) муляр, зайнятий в бригадах мулярів і в спеціалізованих ланках мулярів комплексних бригад вперше атестована на підприємстві з пільговим пенсійним забезпеченням згідно Списку №2, затвердженого постановою КМУ №36 від 16.01.2003 року (розділ ХХУ11 Будівництво, 27а).

Проте позивачу відмовлено у зарахуванні частини зазначеного періоду часу до такого, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, з підстав відсутності наказу про затвердження атестації робочого місця у 1994 році.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Верховним Судом України була сформована судова практика, відповідно до якої непроведення атестації робочих місць було підставою для відмови у призначенні пенсії на пільгових умовах відповідно до пункту "б" частини першої статті 13 Закону №1788-XII, однак Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 25 жовтня 2019 року у справі №520/15025/16-а вирішив передати її на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки вважав за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду України.

Великою Палатою Верховного Суду 19 лютого 2020 року прийнято постанову у справі №520/15025/16-а (провадження №11-1207апп19), в які зазначено, що з метою дотримання завдань адміністративного судочинства та забезпечення конституційних гарантій осіб на пенсійне забезпечення Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 10 вересня 2013 року у справі №21-183а13, від 25 листопада 2014 року у справі №21-519а14, від 10 й 17 березня 2015 року у справах №21-51а15, та №21-585а14, від 14 квітня 2015 року у справі №21-383а14, від 2 грудня 2015 року у справі №21-1329а15, від 10 лютого 2016 року у справі №21-5432а15 та від 12 квітня 2016 у справі №21-6501а15, щодо відсутності підстав для призначення пенсії на пільгових умовах з огляду на відсутність результатів атестації відповідного робочого місця за умовами праці.

Приймаючи відповідне рішення Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 29 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору.

Частинами першою та другою статті 153 КЗпП України встановлено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року №2694-XII працівники, зайняті на роботах з важкими та шкідливими умовами праці, безоплатно забезпечуються лікувально-профілактичним харчуванням, молоком або рівноцінними харчовими продуктами, газованою солоною водою, мають право на оплачувані перерви санітарно-оздоровчого призначення, скорочення тривалості робочого часу, додаткову оплачувану відпустку, пільгову пенсію, оплату праці у підвищеному розмірі та інші пільги і компенсації, що надаються в порядку, визначеному законодавством.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що роботодавець, який використовує найману оплачувану працю, зобов`язаний створювати безпечні та здорові умови праці, а за неможливості цього - поінформувати працівника під розписку про такі умови праці, а саме про наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я. Окрім того, роботодавець зобов`язаний поінформувати працівника про пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору, в тому числі право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років.

Сукупність правових норм, дозволяє дійти висновку, що атестація робочого місця є важливим запобіжником порушень у забезпеченні належних умов праці на підприємствах, в організаціях та установах.

Отже, особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах Списком № 2, відповідно до пункту «б» статті 13 Закону № 1788-XII.

Виходячи з висновків Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції правомірно встановив, що ГУ ПФУ в м. Києві протиправно відмовлено позивачу у зарахуванні до пільгового періоду за Списком №2 роботи за професією муляра комплексної бригади на ДП "Київське будівельне управління МВС України" період часу з 22.08.1992 року по 27.10.1999 року (7 років 2 місяці 5 днів).

Сукупно за період роботи з 18.09.1986 року по 27.10.1999 року, разом з вже зарахованим відповідачем періодом роботи з 18.09.1986 року по 21 серпня 1992 року (5 років 11 місяців) пільговий стаж позивача складає: 5 років 11 місяців + 7 років 2 місяці 5 днів = 13 років 1 місяць 5 днів (більше 12 років 6 місяців), що дає підстави для призначення ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, починаючи від дня подачі відповідної заяви - з 13 лютого 2019 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки відповідачем період часу з 18.09.1986 року по 21 серпня 1992 року вже зараховано до пільгового стажу, то в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Так, відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі.

Конституційний суд України у своєму рішенні №1-рп/99 від 09.02.1999 року зазначив, що положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що вони стосуються людини і громадянина (фізичної особи).

Таким чином до спірних правовідносин має застосовуватись законодавство чинне на момент їх виникнення.

Також пунктом "а" статті 100 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що особам, які мають на день введення в дію цього Закону повний стаж на зазначених роботах, що давав право на пенсію на пільгових умовах, пенсії в розмірах, передбачених цим Законом, призначаються відповідно до вимог за віком і стажем, встановлених раніше діючим законодавством.

Так, відповідно до п.п. "з" п. 109 розд. VIII Постанови Ради Міністрів СРСР "Про затвердження Положення про порядок призначення і виплати державних пенсій" від 03.08.1972 року № 590 крім роботи в якості робітника або службовця до загального стажу роботи зараховується також: навчання в училищах і школах системи державних трудових резервів і системи професійно-технічної освіти (в ремісничих, залізничних училищах, гірничопромислових школах і училищах, школах фабрично-заводського навчання, училищах механізації сільського господарства, технічних училищах, професійно-технічних училищах і т. д.) і в інших училищах, школах і на курсах з підготовки кадрів, з підвищення кваліфікації і з перекваліфікації.

Приписами частини 3 п. 109 розділу VIII постанови Ради міністрів СРСР № 590 від 03.08.1972 року передбачено, що при призначенні на пільгових умовах або в пільгових розмірах пенсій по старості та інвалідності робітникам і службовцям, які працювали на підземних роботах, на роботах з шкідливими умовами праці та в гарячих цехах і на інших роботах з важкими умовами праці (Підпункти "а" і "б" пункту 16), і пенсій у зв`язку з втратою годувальника їх сім`ям, а також пенсій по старості робітницям підприємств текстильної промисловості (підпункт "в" пункту 16) періоди, зазначені в підпунктах "до" і "л", прирівнюються за вибором особи, яка звернулася за призначенням пенсії або до роботи, яка передувала даному періоду, або до роботи, яка слідувала за закінченням цього періоду. Період, зазначений у підпункті "з", прирівнюється до роботи, яка слідувала за закінченням цього періоду.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що для зарахування періоду навчання до пільгового стажу особа, після завершення навчання, має працевлаштуватись за професією, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, при цьому не встановлюється обмеження щодо часу працевлаштування особи або конкретної професії.

Так, судом першої інстанції встановлено, що з 01.09.1979 року по 15 липня 1980 року позивач навчався в ГПТУ-24 м. Києва, після чого з 15.07.1980 року його зараховано на роботу муляром 3 розряду та звільнено 25.09.1981 року у зв`язку з призовом до лав Радянської Армії (строк служби з 10.11.1981 року по 17.11.1983 року).

В подальшому, з 03.01.1984 року по 29.08.1986 року позивача знов зараховано муляром 4-го розряду в будівельне управління №1 тресту "Київгорстрой №1".

Отже, наявні необхідні умови для зарахування до пільгового стажу позивача періодів:

- навчання в ГПТУ-24 м. Києва - з 01.09.1979 року по 15.07.1980 року (10 місяців 15 днів);

- роботи за професією муляра 3-го розряду в будівельному управлінні №1 тресту "Київгорстрой №1" з 15.07.1980 року по 25.09.1981 року (1 рік 2 місяці 11 днів);

- роботи за професією муляра 4 розряду в будівельному управлінні №1 тресту "Київгорстрой №1" з 03.01.1984 року по 29.08.1986 року (2 роки 7 місяців 27 днів).

Щодо зарахування до пільгового стажу періоду проходження позивачем строкової служби в лавах Радянської Армії з 10.11.1981 року по 17.11.1983 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.п. "в" абз. 3 статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується також: військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби.

Приписами статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року № 2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року № 2011-XII (чинного на момент проходження позивачем служби) час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх загального і безперервного трудового стажу, а також до стажу роботи за спеціальністю.

Також, відповідно п.п. "к" п. 109 постанови Ради Міністрів СРСР № 590 від 03.08.1972 року "Про затвердження Положення про порядок призначення і виплати державних пенсій" від 03.08.1972 року № 590 (яка діяла в період служби позивача), крім роботи в якості робітника або службовця до загального стажу роботи зараховується також: служба в складі Збройних Сил СРСР і перебування в партизанських загонах; служба у військах і органах ВЧК, ОГПУ, НКВД, НКГБ, МГБ, Комітету державної безпеки при Раді Міністрів СРСР, Міністерства охорони громадського порядку СРСР, міністерств охорони громадського порядку союзних республік, Міністерства внутрішніх справ СРСР, міністерств внутрішніх справ союзних республік; служба в органах міліції. перебування військовослужбовця в полоні зараховується до стажу роботи в встановленому порядку.

Як вже раніше зазначалось п. 109 Постанови № 590 надає право особі на зарахування періоду військової служби у лавах Збройних сил СРСР до роботи, яка передувала даному періоду, або до роботи, яка слідувала за закінченням цього періоду.

Отже період строкової військової служби повинен зараховуватись до стажу роботи за спеціальністю, незалежно від часу та періоду працевлаштування за спеціальністю.

Таким чином відповідач протиправно не зарахував до страхового стажу позивача період проходження ним строкової служби.

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що період проходження строкової служби в лавах Радянської Армії повинен бути зарахований до пільгового стажу, оскільки після закінчення служби позивач був працевлаштований до будівельного управління №1 тресту "Київгорстрой №1" муляром 4-го розряду, тобто позивач працював за професією, яка дає право на призначення пенсії на пільгових умовах.

При цьому, колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом з тим, апелянтом 1 не наведено жодних обґрунтованих доводів та не надано суду жодних належних та допустимих доказів які б свідчили про правомірність дій суб`єкта владних повноважень у межах спірних правовідносин.

Статтею 242 КАС України регламентовано, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріального та процесуального права в частині задоволення позовних вимог.

Щодо апеляційної скарги апелянта 2, а саме, зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2, починаючи з 13.02.2019 року, колегія суддів вважає, що дані вимоги є передчасними, оскільки відповідачем не прийнято рішення про зарахування стажу за рішенням суду.

Крім того, колегія суддів звертає увагу позивача, що в матеріалах справи відсутні докази того, що рішення суду не можливо виконати, а отже в даному випадку апеляційна скарга апелянта 2 не підлягає задоволенню.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. №15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що зміст апеляційної скарги (відповідача) є ідентичним відзиву на адміністративний позов, а отже, доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги.

При цьому апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г. В. Земляна

Судді: Є. І. Мєзєнцев

А. Б. Парінов