Справа № 600/1588/21-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2021-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 р. м. Чернівці Справа № 600/1588/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною дію військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування і виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 23 червня 2016 року до 22 грудня 2016 року без застосування базового місяця січня 2008 року;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати індексації грошового забезпечення за період служби з 23 червня 2016 року до 22 грудня 2016 року у розмірі 12579,85 грн;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з 23 грудня 2016 року по день фактичного розрахунку;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення.

В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року у справі №600/1071/20-а зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 23 червня 2016 року по 22 грудня 2016 року включно із застосування місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення базового місяця січень 2008 року. На виконання вказаного судового рішення відповідачем виплачено позивачу суму індексації грошового забезпечення у сумі 3948,15 грн. Однак позивач вважає, що виплачена йому сума розрахована невірно. Так, сума індексації з 23 червня 2016 року по 22 грудня 2016 року з урахуванням базового місяця січень 2008 року, повинна складати 16528,00 грн, а тому наразі наявна заборгованість, яка складає 12579,85 грн. У зв`язку з невиплатою вказаної суми позивач вважає, що він має право на виплату йому компенсації втрати частини доходів через порушення строків виплати індексації грошового забезпечення у відповідності до статті 117 Кодексу законів про працю України, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, оскільки спеціальним законодавством не встановлено відповідальності військової частини за невиплату або несвоєчасну виплату військовослужбовцю, який звільняється зі служби, всіх належних сум при звільненні.

Ухвалою суду від 09 квітня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строк для подання заяв по суті справи.

Відповідач, не погоджуючись із позовними вимогами, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року у справі №600/1071/20-а, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року, фінансово-економічним відділом ІНФОРМАЦІЯ_1 нараховано позивачу індексацію грошового забезпечення із застосуванням базового місяця - січень 2008 року, яку виплачено 29 січня 2021 року у сумі 3888,93 грн. Водночас відповідач не погоджується із розрахунком індексації грошового забезпечення, наведеним позивачем у позові, наголошуючи на тому, що проведені стосовно позивача розрахунки здійснено у відповідності до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078. Стосовно вимог про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні відповідач вказав, що в липні 2020 року ОСОБА_1 звертався в суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому однією з вимог було стягнення на його користь з військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, невиплати індексації грошового забезпечення. Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року у справі №600/1071/20-а у задоволенні вказаної вище вимоги відмовлено. Разом з цим, ОСОБА_1 подано касаційну скаргу на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року у справі №600/1071/20-а в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З урахуванням наведеного відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.

Правом подати відповідь на відзив позивач не скористався.

Ухвалою суду від 29 квітня 2021 року клопотання Військової частини НОМЕР_1 про залишення позову без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії повернуто заявнику без розгляду.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи відсутність клопотань учасників справи про розгляд справи в судовому засіданні за їх участю, суд вважає за можливе розглянути дану справу за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши повідомлені обставини, які є достатніми для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення, суд дійшов висновку про те, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у липні 2020 року ОСОБА_1 звертався до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини № НОМЕР_1 Західного регіонального управління Державної прикордонної служби, в якому він просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування і невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 23.06.2016 року до 22.12.2016 року;

- стягнути з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму індексації грошового забезпечення за період служби з 23.06.2016 року до 22.12.2016 року в сумі 16528,00 грн;

- стягнути з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з 22.12.2016 року до 20.07.2020 року в сумі 301659,88 грн;

- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати і виплати на користь ОСОБА_1 суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року у справі №600/1071/20-а адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , про визнання бездіяльності протиправною - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування і невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 23.06.2016 року до 22.12.2016 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату належної ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 23.06.2016 року по 22.12.2016 року, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 рік, із врахуванням висновків суду викладених в даному рішенні. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у справі №600/1071/20-а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року - без змін.

Отже, судове рішення в адміністративній справі №600/1071/20-а набрало законної сили 21 грудня 2020 року.

Як вбачається з платіжного доручення №154 від 28 січня 2021 року, військовою частиною НОМЕР_1 виплачено на користь позивача суму індексації грошового забезпечення у розмірі 3888,93 грн.

Крім цього, згідно розрахунково-платіжної відомості за видами оплат №34, виданої у січні 2021 року, сума індексації грошового забезпечення позивача становить 3948,15 грн (з відрахуванням військового збору у розмірі 59,22 сума індексації, яка фактично підлягала виплаті, становила 3888,93 грн).

10 березня 2021 року заступником начальника Другого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа Чернівецького окружного адміністративного суду №600/1071/20-а від 19 січня 2021 року про зобов`язання військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату належної ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 23 червня 2016 року по 22 грудня 2016 року із застосування місяця обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) січень 2008 року, із врахуванням висновків суду, викладених в даному рішенні.

Постановою заступника начальника Другого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 10 березня 2021 року на підставі пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» закінчено виконавче провадження з виконання виконавчого листа Чернівецького окружного адміністративного суду №600/1071/20-а від 19 січня 2021 року у зв`язку з його повним фактичним виконанням.

Відповідно до змісту довідки-розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 від 16 квітня 2021 року №224 за період з 23 червня 2016 року по 22 грудня 2016 року позивачу нараховано індексацію грошового забезпечення з урахуванням базового місяця січень 2008 року.

Так, за червень 2016 року (починаючи з 23 червня 2016 року) сума виплаченої позивачу індексації склала 85,73 грн, яка обчислена виходячи із суми грошового доходу за 8 днів червня 2016 року в сумі 45,87 грн та коефіцієнту індексації 186,9 (з урахуванням базового місяця січень 2008 року).

У період з липня 2016 року по листопад 2016 року сума виплаченої позивачу індексації становила 321,47 грн щомісяця, яка обчислювалась виходячи із суми грошового доходу за кожен місяць указаного періоду в сумі 172,00 грн та коефіцієнту індексації 186,9 (з урахуванням базового місяця січень 2008 року).

За грудень 2016 року (починаючи з початку місяця по 22 грудня 2016 року) сума виплаченої позивачу індексації склала 2255,07 грн, яка обчислена виходячи із суми грошового забезпечення позивача за грудень 2016 року в сумі 7604,80 грн та коефіцієнту індексації 198,6 (з урахуванням базового місяця січень 2008 року).

Загальна сума індексації склала 3948,15 грн.

Вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 23 червня 2016 року по 22 грудня 2016 року у повному обсязі, позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Згідно з частинами першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пунктів 7-9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та вимог, заявлених у ній, позивач не погоджується із діями відповідача щодо нарахування і виплати індексації грошового забезпечення за період з 23 червня 2016 року до 22 грудня 2016 року без застосування базового місяця січня 2008 року.

Так, позивач вважає, що загальна сума індексації грошового забезпечення за період з 23 червня 2016 року по 22 грудня 2016 року повинна складати 16528,00 грн, яка має бути обчислена виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб 1450 грн. З урахуванням того, що позивачу виплачено індексацію грошового забезпечення в розмірі 3948,15 грн, то заборгованість з виплати індексації складає 12579,85 грн.

Тобто, спірним у даній справі, фактично, є питання щодо правомірності дій відповідача при обчисленні грошового забезпечення позивача за період з 23 червня 2016 року по 22 грудня 2016 року на виконання Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року №600/1071/20-а.

У зв`язку з цим суд зазначає таке.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі визначаються Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-ХІІ).

Відповідно до статті 1-2 Закону №2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною першою статті 9 Закону №2011-ХІІ передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Відповідно до частин другої, третьої статті 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно зі статтею 18 Закону України Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії від 5 жовтня 2000 року №2017-III (далі Закон №2017-ІІІ) законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Частинами першою, другою статті 19 Закону №2017-ІІІ встановлено, що виключно законами України визначаються: мінімальний розмір заробітної плати; мінімальний розмір пенсії за віком; неоподатковуваний мінімум доходів громадян; величина порогу індексації грошових доходів громадян; пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання.

Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України Про індексацію грошових доходів населення від 03 липня 1991 року №1282-XII (далі Закон №1282-XII).

Згідно з абзацом другим статті 1 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Отже, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Частиною шостою статті 2 Закону №1282-XII визначено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі - Порядок №1078).

Згідно з пунктом 2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Згідно з абзацами першим, другим, четвертим, п`ятим пункту 4 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Оплата праці, у тому числі працюючим пенсіонерам, грошове забезпечення, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю, що надається залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії індексуються у межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.

Частина грошових доходів, яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений для відповідних соціальних і демографічних груп населення, індексації не підлягає.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

З аналізу норм Закону №1282-ХІІІ та Порядку №1078 вбачається, що розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу, і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача, за наявності законних підстав, покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення.

Як встановлено судом, рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року у справі №600/1071/20-а, яке набрало законної сили 21 грудня 2020 року, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату належної ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 23.06.2016 року по 22.12.2016 року, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 рік, із врахуванням висновків суду викладених в даному рішенні.

На виконання зазначеного рішення суду військовою частиною НОМЕР_1 проведено розрахунок індексації грошового забезпечення за період з 23 червня 2016 року по 22 грудня 2016 року з урахуванням базового місяця січень 2008 року, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 №224 від 16 квітня 2021 року.

Загальна сума нарахованої та виплаченої індексації склала 3948,15 грн, що не заперечується і самим позивачем.

Водночас, надаючи оцінку доводам позивача про те, що розрахунок індексації його грошового забезпечення за період з червня 2016 року по листопад 2016 року мав бути здійснений відповідачем виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб 1450 грн, а з грудня 2016 року 1600 грн, суд звертає увагу на те, що згідно положень частини першої, шостої статті 2 Закону №1281-ХІІ та пункту 4 Порядку №1078 грошові доходи, отримані військовослужбовцем, підлягають індексації у межах прожиткового мінімуму, встановленого для соціальних і демографічних груп населення. Частина грошових доходів, яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений для відповідних соціальних і демографічних груп населення, індексації не підлягає.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України» від 25 грудня 2015 року №928-VIII установлено у 2016 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2016 року - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень.

Згідно з відомостями особистої картки грошового забезпечення ОСОБА_1 №4377 (2016 рік) станом на дату фактичного вступу позивача на строкову службу на посаду дозиметриста ВПС «Мамалига» ІІ кат. (23 червня 2016 року) розмір його грошового забезпечення становив 172,00 грн, що не перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 1450 грн, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік».

Як вбачається зі змісту довідки №224 від 16 квітня 2021 року сума індексації грошового забезпечення позивача за червень 2016 року (починаючи з 23 червня 2016 року) склала 85,73 грн, яка обчислена виходячи із суми грошового доходу за 8 днів червня 2016 року в сумі 45,87 грн та коефіцієнту індексації 186,9 (45,87 х 186,9/100). У період з липня 2016 року по листопад 2016 року сума виплаченої позивачу індексації становила 321,47 грн щомісяця, яка обчислювалась виходячи із суми грошового доходу за кожен місяць указаного періоду в сумі 172,00 грн та коефіцієнту індексації 186,9 (172,00 х 186,9/100).

Крім цього, як свідчать матеріали справи, у зв`язку із зарахуванням позивача на військову службу за контрактом на проходження військової служби у Державній прикордонній службі України на посадах рядового складу строком на 3 роки розмір його грошового забезпечення з 01 грудня 2016 року становив 7604,80 грн, що перевищує встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» з 1 грудня 2016 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 1600 грн.

У зв`язку з цим сума індексації грошового забезпечення позивача за грудень 2016 року (починаючи з початку місяця по 22 грудня 2016 року) обчислена у межах прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 1600,00 грн (1600,00 х 198,6/100 = 3177,60). Сума індексації грошового забезпечення за 22 дні грудня склала 2255,07 грн (3177,60/31 х 22).

З огляду на викладене, виходячи за змісту положень статті 2 Закону №1282-ХІІ та пункту 4 Порядку №1078, суд приходить до висновку про правомірність дій відповідача при обчисленні індексації грошового забезпечення позивача за період з 23 червня 2016 року по 22 грудня 2016 року на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року у справі №600/1071/20-а, а тому твердження позивача про нарахування та виплату йому індексації грошового забезпечення за період без застосування базового місяця січень 2008 року та про наявність заборгованості з невиплати індексації грошового забезпечення у розмірі 12579,85 грн є безпідставними.

До того ж, суд зауважує, що, як вбачається з матеріалів справи, позивачем було використано і своє право пред`явлення указаного вище рішення суду до примусового виконання на підставі виконавчого листа Чернівецького окружного адміністративного суду №600/1071/20-а від 19 січня 2021 року.

Так, статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі Закон №1404-VIII) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Відповідно частини першої статті 13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною другою статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Частиною третьою статті 18 Закону №1404-VIII визначені права виконавця під час здійснення виконавчого провадження.

Таким чином, у випадку пред`явлення рішення суду до примусового виконання обов`язок щодо вчинення відповідних дій та вжиття заходів, спрямованих на належне виконання рішення суду, а також надання належної оцінки вчинюваних боржником дій при примусовому виконанні рішення суду, покладається на виконавця.

Згідно з матеріалами справи заступником начальника Другого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) було прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа Чернівецького окружного адміністративного суду №600/1071/20-а від 19 січня 2021 року на підставі пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з його повним фактичним виконанням.

Отже, державним виконавцем в порядку примусового виконання рішення на підставі виконавчого листа не виявлено факту неналежного виконання військовою частиною НОМЕР_1 рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року у справі №600/1071/20-а. Тобто, за наслідком використаного позивачем права на пред`явлення рішення суду до примусового виконання державним виконавцем за результатами виконавчого провадження прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження.

Вказане додаткового свідчить про безпідставність тверджень позивача про протиправність дій відповідача щодо нарахування і виплати індексації грошового забезпечення за період з 23 червня 2016 року до 22 грудня 2016 року без застосування базового місяця січня 2008 року та наявність заборгованості з виплати індексації грошового забезпечення за період служби з 23 червня 2016 року по 22 грудня 2016 року у сумі 12579,85 грн, а тому позовні вимоги в указаній частині є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку з 23 грудня 2016 року по день фактичного розрахунку та суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, то такі також задоволенню не підлягають, оскільки вони фактично є похідними від попередньої позовної вимоги про стягнення заборгованості з виплати індексації грошового забезпечення за період служби з 23 червня 2016 року по 22 грудня 2016 року.

Крім цього, суд звертає увагу на таке.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всіх суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, частина перша статті 117 Кодексу законів про працю України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 Кодексу законів про працю України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування. Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Таким чином, вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку з 23 грудня 2016 року по день фактичного розрахунку можуть бути заявлені лише за відсутності спору про суму заборгованості з невиплачених сум, належних позивачу при звільненні.

Натомість, в даному випадку, на думку позивача, існує заборгованість з виплати індексації грошового забезпечення у розмірі 12579,85 грн, що свідчить про безпідставність вимог позивача в указаній вище частині.

Також з наведених підстав, на переконання суду, необґрунтованою є і вимога позивача про нарахування і виплату на користь суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення.

До того ж, суд зауважує, що позивачем у позовній заяві не наведено жодних обґрунтувань щодо вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення.

З огляду на наведене, суд вважає, що правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог відсутні.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Особливості визначення шкоди, заподіяної протиправними (незаконними) індивідуальними актами та/або рішеннями, зазначеними у частині першій статті 266-1 цього Кодексу, встановлюються Законом України «Про банки і банківську діяльність» та Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно частин першої третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач не довів протиправність оскаржуваних дій.

Натомість відповідач у ході судового розгляду справи довів безпідставність заявлених позовних вимог, а тому суд відмовляє у задоволенні даного позову повністю.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 29 липня 2021 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), відповідач військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ).

Суддя О.П. Лелюк