Справа № 120/1974/21-а
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2021-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1974/21-а

Головуючий у 1-й інстанції: Слободонюк Михайло Васильович

Суддя-доповідач: Капустинський М.М.

26 липня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Сапальової Т.В. Смілянця Е. С.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
в березні 2021 року ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (в/ч НОМЕР_1 , відповідач) в якому просив:

- визнати протиправною відмову, яка відображена в листі військової частини НОМЕР_1 від 26 лютого 2021 року за №50/08/33- 414 в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні в період з 25.03.2020 по 09.02.2021;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його ОСОБА_1 користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 25.03.2020 по 09.02.2021, включно, в розмірі 156161,25 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що станом на день звільнення його з військової служби та виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 (25.03.2019), відповідач не провів з ним повного розрахунку при звільненні, а саме не виплатив одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожен календарний рік служби, не виплатив грошову компенсацію за речове майно та індексацію грошового забезпечення у період 2016-2020 роки. Такі обставини спонукали його в подальшому захищати свої права в суді. Наголошує, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16.07.2020 у справі за № 120/1721/20-а зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на його користь грошову компенсацію за неотримане речове майно. Відповідні кошти на виконання цього рішення в сумі 11344,69 грн. надійшли на його рахунок лише 22.10.2020. Крім того, іншим рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07.08.2020 у справі за № 120/1722/20-а відповідача також зобов`язано нарахувати та виплати на його користь одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожен календарний рік служби. Відповідні кошти на виконання цього рішення надійшли на його картковий рахунок в сумі 60549,92 грн. лише 09.02.2021. Також позивач зазначає і про те, що наразі триває судовий спір відносно виплати на його користь індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 25.03.2020.

На переконання позивача, оскільки виконання військовою частиною НОМЕР_1 останнього судового рішення відбулося лише 09.02.2021, у зв`язку з чим відповідачем недотримано вимог статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та не виплачено середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в період часу з 25.03.2020 по 09.02.2021 в сумі 156161,25 грн. Так як його звернення до відповідача про відшкодування даних компенсаційних виплат було залишене без задоволення, про що надано лист від 26.02.2021 № 50/08/33-414, тому з метою захисту своїх прав та інтересів позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо відмови в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.03.2020 по 09.02.2021.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.03.2020 по 09.02.2021 в сумі 10000 гривень (десять тисяч гривень).

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 гривень (дев`ятсот вісім гривень), а також витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмір 2500 гривень (дві тисячі п`ятсот гривень) за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в відмовленій частині та ухвалити нове рішення, яким у позов задовольнити повністю.

Крім того, в апеляційній скарзі апелянт просить стягнути на його користь судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1561,61 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними в справі матеріалами, наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 25.03.2020 № 64, припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів грошового забезпечення капітана ОСОБА_1 з 25.03.2020.

Як зазначає позивач, 25.03.2020 із ним було проведено розрахунки при звільненні, однак відповідачем всупереч п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України не було виплачено, зокрема, одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожен календарний рік служби, грошову компенсація за неотримане речове майно та індексацію грошового забезпечення. Наведені обставини змусили ОСОБА_1 здійснювати захист своїх прав у суді.

Так, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16.07.2020 у справі № 120/1721/20-а позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 виплатити позиву грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 11517,45 грн.

На виконання даного судового рішення, відповідачем платіжним дорученням № 3515 від 21.10.2020 було перераховано позивачу грошові кошти в сумі 11344,69 грн., які надійшли на його картковий рахунок 22.10.2020 (а.с. 16, 21).

Відповідно до іншого рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07.08.2020 у справі № 120/1722/20-а позовні вимоги ОСОБА_1 також задоволено та, зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, встановленої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

На виконання даного судового рішення, платіжним дорученням № 260 від 08.02.2021 відповідач перерахував на користь позивача нараховану суму коштів в розмірі 60549,92 грн., які надійшли на його рахунок 09.02.2021 (а.с. 17, 22).

Отже, в межах спірних відносин позивач вказує у своїй позовній заяві на проведення відповідачем остаточного розрахунку при звільненні фактом виконання останнього судового рішення, тобто 09.02.2021.

З огляду на це, позивач 17.02.2021 звернувся до відповідача із письмовою заявою про здійснення нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.03.2020 по 09.02.2021 згідно статті 117 КЗпП України.

Втім, за результатами розгляду відповідної заяви, відповідач листом від 26.02.2021 за № 50/08/33-414 відмовив позивачу у здійсненні відповідних виплат з тих підстав, що норми трудового законодавства не поширюються та не застосовуються до військовослужбовців Національної гвардії України.

Наведені обставини зумовили звернення позивача до суду із даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з положень ст. 117 КЗпП України, відповідно до якої визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Зокрема, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) визначені засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. №2011-ХІІ (далі - Закон) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів. Цим Законом передбачено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Так, згідно з положеннями частини 1 статті 9-1 Закону №2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядком виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 р. №178, зокрема, пунктом 3, визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідно до пункту 4. зазначеного вище Порядку грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008). Цим положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та врегулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Відповідно до пункту 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Однак, Законом від 20.12.1991 № 2011-XII як і Положенням № 1153/2008 правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), що не заборонено спеціальним законодавством.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31.01.2019 року по справі №823/2249/18, від 18 квітня 2019 у справі № 806/889/17, від 26 червня 2019 року у справі №826/15235/16, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (далі -КЗпП України).

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності.

Верховний Суд у вказаній постанові також зазначив, що компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України. В той же час суд бере до уваги і те, що виплата позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні передбачена ст. 15 Закону від 20.12.1991 № 2011-XII, а тому її виплата мала бути здійснена на час звільнення позивача зі служби.

Отже, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється також у разі невиплати згаданої компенсації за неотримане речове майно так і за несвоєчасну виплату одноразової грошової допомоги при звільненні на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Велика Палата у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц теж окреслила зазначені вище критерії оцінки спірних сум середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

На підтримку наведеної вище позиції Великої Палати Верховного Суду, 30 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19, про яку суд згадував вище. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23 грудня 2020 року у справі № 825/1732/17, від 29 грудня 2020 року у справі N 520/11337/18.

За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За наведених обставин, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (далі -КЗпП України).

З матеріалів справи встановлено, що позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини з 25.03.2020.

Відповідно до довідки про заробітну плату (грошове забезпечення) ОСОБА_1 , виданою військовою частиною НОМЕР_1 від 30.03.2020 № 530, вбачається, що середньоденний заробіток позивача за два останніх місяці перед звільненням з військової служби (січень - лютий 2020 року) складає 439,40 грн. (10998 + 15368 : 60 днів).

Водночас, з матеріалів справи встановлено, що відповідачем було здійснено поетапний розрахунок з позивачем по тим виплатам, щодо яких завершилися судові спори. Грошова компенсація вартості за неотримане речове майно в сумі 11344,69 грн. була виплачена позивачу лише 22.10.2020. А одноразова грошова допомога при звільненні 09.02.2021.

Так, суд першої інстанції визначаючи суму середнього заробітку, що підлягає компенсації дійшов висновку про обрахунок відносно кожної окремої виплати, виходячи із її пропорційності до суми такого заробітку.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та керуючись положеннями ст. 116, 117 КЗпП України вважає, що визначаючи суму середнього заробітку, що підлягає компенсації необхідно здійснювати обрахунок з дати проведення остаточного розрахунку.

Так, щодо несвоєчасно отриманої позивачем грошової компенсації вартості речового майна. Відповідні кошти в сумі 11344,69 грн. отримані позивачем 22.10.2020 року.

Щодо несвоєчасно отриманої позивачем одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення, то суд вкотре зазначає, що відповідні кошти в розмірі 60549,92 грн. позивач отримав 09.02.2021.

Таким чином, слідує, що остаточний розрахунок з позивачем був проведений 09.02.2021.

Так, невиплачена станом на день звільнення одноразова грошова допомога становила 71894,51 грн. (11344,59+60549,92).

Протягом періоду з 25.03.2020 по 09.02.2021 був 321 календарний день.

Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 №50 від 30.03.2020 року про отримане грошове забезпечення за два останні (повні) місяці перед звільненням (січень та лютий 2020 року) грошове забезпечення становить за останні два повні календарні місяці становить 26366,00 грн. (10998,00+15368,00) (а.с 12).

Виходячи з цього, середньоденний заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 25.03.2020 по 09.02.2021 (321 дні), виходячи з розрахунку 26366,00 грн/60 календарний день служби = 439,43 грн. та обрахував середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 141057,03 грн.

Однак, в порівнянні із виплаченою грошовою сумою на виконання судового рішення (71894,51 грн.), суму середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні у розмірі 141057,03 грн. не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму такої компенсації.

Водночас, застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 р. у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні даного питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019р.

За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, невиплачена станом на день звільнення одноразова грошова допомога становила 71894,51 грн., з врахуванням принципу справедливості та співмірності, істотність частки складових компенсації складає 51% (71894,51 грн./ 141057,03 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 = 51 %).

Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 51% становить: 439,43 грн. (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 51% = 224,1 грн.; 224,1 грн. х 321 (днів затримки розрахунку) =71936,1 грн.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності у подібних правовідносинах викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №806/345/16, від 18.07.2018 у справі №825/325/16, від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 у справі №6-39цс11.

Отже, з огляду на встановлені обставини та з метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність зменшення розміру середнього заробітку, однак вважає, що суд першої інстанції при обрахунку середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільнені невірно застосував принцип співмірності, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні, шляхом стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 25.03.2020 по 09.02.2021 включно в розмірі 71936,1 грн.

Щодо вимог про розподіл судових витрат, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції та зазначає наступне.

Згідно з положеннями частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Щодо відшкодуванню витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 статті 134 КАС України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).

Відповідно до положень частин 4-6 статті 134 КАС України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 7 статті 134 КАС України регламентовано, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з нормами частин 7, 9 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З огляду на зазначене слідує, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, в тому числі витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.

Так, з матеріалів справи встановлено, що в підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано копію договору б/н про правничу допомогу від 17.02.2021 з Додатком № 1 від 05.03.2021, Акт наданих послуг по даному договору, який містить відомості про обсяг наданих адвокатом послуг та витрачений на такі роботи час, копію квитанції до прибуткового касового ордера № 05/03-1/2021 від 05.03.2021 про прийняття від ОСОБА_1 оплати за надані послуги правничої допомоги на суму 5000 грн.

За умовами договору б/н від 17.02.2021 про правничу допомогу, укладеного між адвокатом Середенком Михайлом Миколайовичем (адвокат) та ОСОБА_1 (клієнт), адвокат зобов`язався надати клієнту правничу допомогу пов`язану із підготовкою, подачею і інтересах клієнта до Вінницького окружного адміністративного суду позовної заяви про стягнення з військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.03.2020 по 09.02.2021.

Додатковою угодою № 1 від 05.03.2021 сторони погодили, що клієнт сплачує адвокату гонорар в сумі 5000 грн.

Статтею 30 Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 5 липня 2012 року № 5076-VI № 5076-VI визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Так, у акті наданих послуг, адвокатом зазначено обсяг виконаних послуг та витрачений час, який загалом становить 10 годин. Із відображеного опису робіт слідує, що адвокатом надавались консультації клієнту, вивчення наданих ним документів, підготовка і подання запиту на ім`я відповідача та опрацювання отриманої відповіді, підготовка позовної заяви до суду та відповіді на відзив.

Відповідно до копії квитанції до прибуткового касового ордера № 05/03-1/2021 від 05.03.2021, позивачем ОСОБА_1 сплачено адвокату Середенко М.М. в рахунок наданих послуг кошти в сумі 5000 грн. Отже, такі витрати позивача в розмірі 5000 грн. на професійну правничу допомогу дійсно мали місце та доводяться належними і допустимим доказами.

Колегія суддів зауважує, що предметом розглядуваного спору, є справа незначної складності, крім того, згідно з ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених вимог, а оскільки в кінцевому результаті заявлений адміністративний позов задоволено судом частково, тому колегія суддів погоджується з висновками суд першої інстанції, що враховуючи принцип співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу розмір вказаних витрат підлягає стягненню в сумі 2500,00 грн.

Переглядаючи правомірність прийнятого судом першої інстанції рішення в частині відшкодування витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору то колегія суддів зазначає, що оскільки судом позовні вимоги задоволено частково, тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо часткового відшкодування судових витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії змінити.

Абзац третій рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року викласти наступним чином:

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.03.2020 по 09.02.2021 в сумі 71936,1 гривень (сімдесят одна тисяча дев`ятсот тридцять шість гривень одна копійка).

В решті рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Сапальова Т.В. Смілянець Е. С.