Справа № 620/2019/21
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2021-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2019/21 Суддя (судді) першої інстанції: Баргаміна Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого-судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., за участю секретаря - Рейтаровської О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 травня 2021 року в справі за адміністративним позовом громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним (незаконним) та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

До Чернігівського окружного адміністративного суду звернувся громадянин Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (далі - УДМС України в Чернігівській області, відповідач) про визнання протиправним (незаконним) та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, в якому просив:

- визнати протиправним (незаконним) та скасувати рішення відповідача від 04.02.2021 №6620 про відмову йому у наданні дозволу на імміграцію в Україну;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в оскаржуваному рішенні відсутнє обґрунтування підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію. При цьому відповідачем не надано належних та допустимих доказів у підтвердження зазначення позивачем неправдивих відомостей чи надання підроблених документів у поданій ним заяві.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 18.05.2021 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення УДМС України в Чернігівській області від 04.02.2021 №6620 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 . Зобов`язано УДМС України в Чернігівській області повторно розглянути заяву від 31.07.2020 про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підтвердження своєї позиції апелянт зазначає, що згідно з вимогами чинного законодавства посадові особи ДМС зобов`язані у місячний термін з дня надходження заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну здійснити перевірку правильності оформлення документів і з`ясувати у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Так, під час проведення перевірки інформації зазначеної у поданих позивачем документах та заяві про надання дозволу на імміграцію, встановлено факт надання останнім неправдивих відомостей щодо свого місця проживання.

За результатами вказаної перевірки складено висновок у якому зазначено обґрунтування та підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

На підставі зазначеного висновку прийнято оскаржуване рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію, а тому висновки суду першої інстанції щодо не зазначення відповідачем обґрунтування та мотивів прийняття свого рішення не відповідають дійсності.

Також скаржник звертає увагу, що місце реєстрації та місце проживання не є тотожними поняттями, у зв`язку із чим суд першої інстанції безпідставно посилається на довідку про реєстрацію місця проживання надану позивачем.

Водночас суд першої інстанції, зазначаючи про суперечливість даних, викладених у листі Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 18.09.220 №3777/55/124/02-2020, не вказав, які саме дані є суперечливими та якими конкретними доказами наявними в матеріалах справи вони спростовуються.

Додатково апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано інформації щодо обставин адміністративних справ №620/6130/20, №620/6131/20, №620/6194/20, №620/152/20, №620/338/20, №620/1055/20, №620/2020/20, з яких убачається, що представником позивача ОСОБА_3 укладено договори найму житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 не лише з позивачем, але ще й сімома іншими особами, які також звернулися до УДМС України в Чернігівській області із заявами про надання дозволу на імміграцію.

Поряд з тим, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.03.2021 у справі №620/338/21 встановлено, що згідно з Витягом з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира розташована за вказаною адресою є однокімнатною квартирою, житлова площа якої становить 23,4 кв. м.

На переконання відповідача, вказані факти свідчать про неможливість одночасного проживання такої кількості осіб у зазначеній квартирі, що також підтверджує висновок УДМС про зазначення позивачем неправдивих відомостей про своє місце проживання.

Ураховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом попередньої інстанції норм процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Федеративної Республіки Нігерія, що підтверджується нотаріально засвідченим перекладом паспорту № НОМЕР_1 , виданим 26.04.2017.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 03.07.2020, позивач перебуває у шлюбі з громадянкою Азейбарджанської Республіки ОСОБА_2 , яка має право на постійне проживання на території України.

31 липня 2020 року позивач звернувся до Новозаводського РВ у м. Чернігові УДМС України в Чернігівській області з заявою про оформлення та видачу дозволу на імміграцію в Україну іноземцям або особам без громадянства, в якій зазначив місце проживання: АДРЕСА_1 , надав довідку про реєстрацію місця проживання від 31.07.2020 №13251 за адресою: АДРЕСА_1 .

УДМС України в Чернігівській області звернулось із запитом №7401.5-5664/74.2-20 від 28.08.2020 до Управління стратегічних розслідувань в Чернігівській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України щодо надання інформації, відповідно до якої може бути прийнято рішення про відмову у наданні громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну, в якій вказано, що позивач має намір зареєструвати місце проживання за адресою АДРЕСА_1 .

До відповідача надійшов лист Управління стратегічних розслідувань в Чернігівській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 18.09.2020 № 3777/55/124/02-2020, в якому повідомлено, що під час перевірки можливого місця реєстрації громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 виявлено, що зазначений громадянин за вказаною у листі адресою не мешкав та не мешкає. Мешканець того ж будинку надав пояснення, що за вказаною адресою раніше здійснювались ремонтні роботи та на даний час туди ніхто не приходить, іноземців, які б проживали чи навіть приїжджали у дану квартиру ніколи не помічав.

За результатами розгляду матеріалів про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 було складено висновок, який 04.02.2021 був затверджений першим заступником начальника Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області, згідно якого вирішено відмовити у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 на підставі того, що позивач подав про себе свідомо неправдиві відомості.

Рішенням УДМС України в Чернігівській області від 04.02.2021 №6620 на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію» позивачу відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Уважаючи зазначене рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів зазначення позивачем неправдивої інформації у поданих ним документах для отримання дозволу на імміграцію.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства, процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, урегульовано Законом України від 07.06.2001 №2491-ІІІ «Про імміграцію» (далі - Закон №2491-ІІІ)

Частиною першої статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

За змістом пункту 2 частини першої статті 9 Закону №2491-ІІІ заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

У відповідності до пункту 5 частини п`ятої статті 9 Закону №2491-ІІІ для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи:

- три фотокартки;

- копія документа, що посвідчує особу;

- документ про місце проживання особи;

- відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі);

- документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Статтею 10 Закону №2491-ІІІ передбачені підстави для прийняття рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію.

Так, відповідно до пункту 4 частини першої вказаної статті дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

У свою чергу процедура провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначені Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983).

Згідно з пунктом 10 Порядку №1983 заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах;

Відповідно до пункту 12 Порядку №1983 Територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Пунктом 14 Порядку №1983 установлено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Із зазначених норм права вбачається, що територіальні органи і підрозділи ДМС зобов`язані у встановлений термін здійснити перевірку правильності оформлення заяви та документів, поданих особою з метою отримання дозволу на імміграцію, а також з`ясувати наявність підстав для задоволення такої заяви чи відмови у її задоволенні.

Як убачається з матеріалів справи, 31.07.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію до України на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

До вказаної заяви позивачем було додано необхідні документи, в тому числі документи про реєстрацію місця проживання в Україні за адресою АДРЕСА_1 (довідка Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 31.07.2020 №13251.

Як убачається з матеріалів справи, реєстрація позивача за вказаною адресою здійснена відповідно до договору найму (піднайму) житлового приміщення від 30.07.2020 №30, укладеного між позивачем та ОСОБА_3 , строк дії - тимчасово по 31.08.2020.

Судом першої інстанції установлено, що відповідно до вимог пункту 14 Порядку №1983 відповідачем здійснено запит до органів Національної поліції для перевірки наявності підстав для відмови у надані дозволу на імміграцію.

На виконання зазначеного запиту уповноваженими особами Управління стратегічних розслідувань в Чернігівській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України проведено перевірку можливого місця реєстрації позивача під час якої встановлено, що громадянин Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 за вказаною у листі адресою не мешкав та не мешкає. Мешканець того ж будинку надав пояснення, що за вказаною адресою раніше здійснювались ремонтні роботи та на даний час туди ніхто не приходить, іноземців, які б проживали чи навіть приїжджали у дану квартиру ніколи не помічав.

Суд першої інстанції, зазначаючи про протиправність оскаржуваного рішення виходив з того, що єдиною підставою для його прийняття слугував лист Управління стратегічних розслідувань в Чернігівській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 18.09.2020 №3777/55/124/02-2020, відомості зазначені у якому, суд першої інстанції розцінив як суперечливі та такі, що спростовуються матеріалами справи.

Водночас на переконання суду першої інстанції факт проживання позивача за адресою вказаною у документах, поданих для отримання дозволу на імміграцію підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання від 31.07.2020 №13251.

Проте, колегія суддів апеляційної інстанції уважає такі висновки суду першої інстанції передчасними з огляду на наступне.

Як уже зазначалося вище, положення пункту 5 частини п`ятої статті 9 Закону №2491-ІІІ вимагають від особи, яка звертається до відповідного органу ДМС із заявою про надання дозволу на імміграцію надати документ, який підтверджує місце проживання цієї особи.

У свою чергу норми пункту 14 Порядку №1983 надають право територіальним органам ДМС протягом установленого строку здійснювати перевірку правильності оформлення поданих документів, а також у межах своєї компетенції вирішувати питання про наявність чи відсутність підстав для надання дозволу на імміграцію.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 10 Закону №2491-ІІІ надання особою свідомо неправдивих відомостей в заяві про надання дозволу на імміграцію є підставою для відмови у наданні такого дозволу.

Отже, відповідно до вказаного, органи ДМС під час вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для надання дозволу на імміграцію, мають право перевіряти відомості зазначені у заяві, зокрема і щодо достовірності зазначення особою свого місця проживання.

Колегія суддів звертає увагу, що надана позивачем довідка про реєстрацію місця проживання не є беззаперечним доказом фактичного проживання особи за вказаною адресою та не позбавляє відповідача права здійснити перевірку факту його проживання за вказаною у заяві адресою.

Таким чином, відповідач, здійснюючи перевірку достовірності інформації про місце проживання позивача, зазначеної у заяві про надання дозволу на імміграцію діяв правомірно.

За таких обставин, колегія суддів зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції стосовно протиправності обґрунтування відповідачем свого рішення із посиланням на інформацію відображену у листі Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 18.09.220 №3777/55/124/02-2020.

Отже, необґрунтованими є висновки суду першої інстанції про відсутність належних та допустимих доказів у підтвердження зазначення позивачем неправдивих відомостей у поданій ним заяві.

При цьому колегія суддів не погоджується твердженнями суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що зазначення позивачем неправдивих відомостей щодо свого місця проживання відбулося саме свідомо, оскільки особа, яка оформляє та подає заяву про надання дозволу на імміграцію не може не знати свого місця проживання.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем у поданій ним заяві зазначено місце проживання, за яким він фактично не проживав, що підтверджується інформацією отриманою за результатами перевірки відповідачем достовірності відомостей вказаних у заяві про надання дозволу на імміграцію.

Таким чином, ураховуючи, що органами ДМС було встановлено факт зазначення позивачем неправдивих відомостей щодо свого місця проживання у заяві про надання дозволу на імміграцію, висновок відповідача щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону №2491-ІІІ є правомірним.

Колегія суддів також зазначає, що можливість органу ДМС прийняти рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію у зв`язку із зазначенням особою неправдивих відомостей щодо свого місця проживання у заяві про надання дозволу на імміграцію не ставиться у залежність від наявності у особи права на отримання такого дозволу відповідно до положень Закону №2491-ІІІ та відсутності заперечень з боку певних правоохоронних органів.

Вказане свідчить про те, що суд першої інстанції необґрунтовано посилався, як на підставу для задоволення позовних вимог, на наявність у позивача права на отримання дозволу на імміграцію та відсутність заперечень з боку Головного відділу контррозвідки Управління Служби безпеки України в Чернігівській області, Сектору міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП в Чернігівській області, Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, що підтверджується відповідями вказаних органів на запити відповідача щодо наявності підстав для прийняття рішення про відмову наданні дозволу на імміграцію.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 73 КАС України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі статтею 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 76 КАС України).

Положеннями статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів пришла до висновку, що судом першої інстанції, під час розгляду справи та надання оцінки позиціям сторін, не дотримано необхідний баланс між обов`язком відповідача довести правомірність прийняття свого рішення, передбачений частиною другою статті 78 КАС України та необхідністю позивача довести обставини на які він посилається, обґрунтовуючи протиправність оскаржуваного рішення, згідно з частиною першою цієї статті.

У такому разі висновки суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваного рішення, та як наслідок наявності підстав для його скасування є необґрунтованими.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Водночас суд першої інстанції під час розгляду цієї справи вказаного дотримався не в повній мірі, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, яке підлягає скасуванню.

За правилами статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до частини другої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Ураховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області задовольнити.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та в силу частини 5 статті 328 КАС України оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя В.П.Мельничук

суддя О.М.Оксененко