Справа № 640/25364/20
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
судді Шостого апеляційного адміністративного суду Епель О.В.
до Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду та з викладеними в ньому висновками колегії суддів, вважаю за необхідне, відповідно до ст. 34 КАС України, викласти окрему думку.
Предметом судового розгляду в цій справі є рішення Дисциплінарної палати Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України від 31.08.2020 № 1 про притягнення судового експерта ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, тобто рішення суб`єкта владних повноважень як акта індивідуальної дії за наслідками дисциплінарного провадження.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.
Суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади, суд є правозастосовчим органом, який вирішує справи на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади.
Таким чином, на виконання завдань адміністративного судочинства при вирішенні цього судового спору суду належало встановити визначені статтею 2 КАС України обставини та перевірити, чи діяв Відповідач при прийнятті такого рішення у відповідності до статті 19 Конституції України.
Зазначене обумовлює необхідність перевірки судом підстав, з яких Позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності, та процедури прийняття Відповідачем спірного рішення, без дослідження безпосередньо сутності експертизи.
З цього приводу вважаю за необхідне зазначити наступне.
Так, Законом України «Про судову експертизу» та Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 (далі - Інструкція № 53/5), визначено порядок проведення судової експертизи і компетенцію експерта, яка визначається межами його спеціальних знань у відповідній галузі.
При цьому, законодавством регламентовано імперативну заборону експерту виходити за межі його спеціальних знань та обов`язок в письмовій формі повідомити замовника експертизи про неможливість її проведення або про неможливість дослідження окремого поставленого в ній питання, якщо це виходить за межі його компетенції.
Разом з тим, у розділі VI Інструкції № 53/5 закріплено поняття психологічної експертизи, об`єкт її дослідження, основні завдання та орієнтовний перелік вирішуваних питань.
Так, відповідно до пункту 6.1 розділу VI Інструкції № 53/5 об`єктом психологічної експертизи є психічно здорові особи (підозрюваний, обвинувачений, підсудний, виправданий, засуджений, свідок, потерпілий, позивач, відповідач: малолітні; неповнолітні; дорослого та похилого віку).
Основним завданням психологічної експертизи є визначення у підекспертної особи: індивідуально-психологічних особливостей, рис характеру, провідних якостей особистості; мотивотвірних чинників психічного життя і поведінки; емоційних реакцій та станів; закономірностей перебігу психічних процесів, рівня їхнього розвитку та індивідуальних її властивостей (пункт 6.4 розділу VI Інструкції № 53/5).
Таким чином, із системного аналізу наведених положень, а також п.п. 6.2, 6.3, 6.5 - 6.11 розділу VI Інструкції № 53/5 вбачається, що об`єктом дослідження психологічної експертизи є виключно внутрішній стан психічно здорової людини та його зовнішні прояви.
Отже, при проведенні психологічної експертизи компетенція експерта обмежується спеціальними знаннями в галузі психології, що передбачає необхідність дослідження ним виключно внутрішнього стану людини та можливість дослідження поведінки людини (зокрема, рухів та ходи) лише як відображення її емоційних реакцій, індивідуально-психологічних особливостей, рис характеру, провідних якостей особистості, мотивотвірних чинників психічного життя та психічних процесів. І саме такий спосіб та межі проведення експертного психологічного дослідження відповідатиме пунктам 6.1, 6.4 розділу VI Інструкції № 53/5.
Додатково слід звернути увагу на те, що проведення психологічної експертизи є можливим лише у відношенні психічно здорової людини, що обумовлює необхідність перевірки перед початком такого експертного дослідження стану її психічного здоров`я шляхом проведення огляду, анкетування тощо. Здійснення психологічної експертизи за відеозаписом, без спілкування з відповідною особою, встановлення її психологічного портрету та стану психічного здоров`я, є неможливим. Вербальні та невербальні ознаки поведінки людини є проявами її внутрішнього психологічного стану.
Крім того, слід зазначити, що висновки експертного дослідження Позивача не містять жодних посилань на будь-яку методику проведення такого виду експертизи та відомостей щодо умов її застосування, а також щодо психологічного стану особи, рухи і хода якої досліджувалися, та щодо застосування експертом знань в галузі психології.
Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до статті 1 Закону України «Про судову експертизу», судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки і, згідно з вимогами пункту 6.5 розділу VI Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5, при проведенні психологічних експертиз використовуються загальновідомі в науковій практиці психологічні методики і такі, що пройшли державну атестацію.
Отже, законодавством визначено саме науковий характер судової експертизи, який має підтверджуватись науковими результатами, а не припущеннями. Тому, експертне дослідження може бути проведено виключно на підставі відповідної методики, яка визнана (атестована) у порядку, установленому чинним законодавством, а не перебуває на стадії розробки, як про таке зазначає Позивач.
З огляду на це, вважаю, що висновки Дисциплінарної палати Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України (далі - ДП ЦЕКК при Мін`юсті) про те, що експерт ОСОБА_1 вчинив дисциплінарний проступок, а саме вийшов за межі спеціальних знань в галузі психології при проведенні вищевказаної експертизи, склав експертний висновок, дослідницька частина якого не відповідає вимогам законодавства, є правильними та підтверджуються матеріалами справи.
Крім того, вбачається, що оскаржуване Позивачем рішення ДП ЦЕКК при Мін`юсті про притягнення його до дисциплінарної відповідальності прийнято Відповідачем з дотриманням законодавчо визначеної процедури, у межах наданих йому повноважень та у спосіб, прямо передбачений чинними законодавством, зокрема ст. 17 Закону України «Про судову експертизу» та Положенням про Центральну експертно-кваліфікаційну комісію при Міністерстві юстиції України та атестацію судових експертів, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2015 № 301/5 (далі - Положення № 301/5).
Отже, доводи Відповідача, наведені ним письмово та в залі судового засідання, щодо правомірності прийнятого рішення, на мою думку, є переконливими.
Доводи Позивача про те, що аналіз складеного ним спірного експертного висновку вже здійснювався КНДІСЕ за розпорядженням директора Інституту і що під час такого аналізу не було встановлено порушень, про які стверджує Відповідач, що на переконання Позивача свідчить про протиправність порушення Відповідачем відносно нього дисциплінарного провадження, необґрунтованість його висновків та невиконання вимог пункту 6 розділу VI Положення № 301/5, є безпідставними, з огляду на наступне.
Так, вказаною правовою нормою забороняється повторне здійснення саме дисциплінарного провадження уповноваженим контролюючим органом та проведення повторної експертизи.
Втім, аналіз КНДІСЕ за розпорядженням директора Інституту висновку експертного дослідження Позивача та висновки, сформовані за результатами такого аналізу, не є дисциплінарним провадженням, що здійснюється контролюючим органом, відповідно до Положення № 301/5.
Також слід зазначити, що здійснення дисциплінарного провадження Відповідачем у цьому випадку не є повторною експертизою, оскільки під час його проведення перевірялися дії Позивача на предмет дотримання ним законодавчо визначеної процедури проведення психологічної експертизи, а не вирішувалися питання, що були поставлені експерту для її проведення.
Доводи Позивача та його представника про те, що спірне рішення Дисциплінарної палати не відповідає вимогам пунктів 1, 2 частини другої статті 2 КАС України, оскільки прийнято поза межами повноважень, наданих Відповідачу, не у спосіб, визначений Конституцією та законами України, а на підставі протиправного Положення № 301/5, вважаю необґрунтованими з огляду на наступне.
Так, зазначене Положення № 301/5 затверджено на підставі та на виконання статей 8, 16, 17 Закону України «Про судову експертизу», станом на час виникнення спірних правовідносин та на час розгляду цієї справи судом є чинним та підлягає до застосування.
Разом з тим, як відзначалося вище, оскаржуване Позивачем рішення прийнято Дисциплінарною палатою з дотриманням як вимог спеціального Закону України «Про судову експертизу», так і вказаного Положення, яким фактично деталізовано порядок застосування відповідних законодавчих норм.
Доводи Позивача та його представника про те, що спірне рішення Дисциплінарної палати є необґрунтованим, непропорційним, прийнято без дотримання балансу інтересів та є втручанням в незалежність та самостійність експерта, а тому не відповідає вимогам пунктів 3, 8 частини другої статті 2 КАС України, також вважаю безпідставними, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що таке рішення прийнято Дисциплінарною палатою за результатами проведення перевірки діяльності експерта ОСОБА_1 в рамках здійснення щодо нього відповідного дисциплінарного провадження, містить мотиви, з яких виходив контролюючий орган при його прийнятті, і нормативне обґрунтування, а застосований таким рішенням захід дисциплінарної відповідальності є найменш суворим з тих, що могли бути застосовані до Позивача.
При цьому, здійснення уповноваженим органом дисциплінарного провадження у відношенні судового експерта є заходом контролю з метою забезпечення належного функціонування інституту судової експертизи, згідно з принципом верховенства права.
Водночас, як відзначалося вище, Відповідач під час здійснення щодо Позивача дисциплінарного провадження не проводив повторної експертизи та не складав жодного висновку з питань, які були поставлені експерту для її здійснення. Тому, в розумінні ст. 4 Закону України «Про судову експертизу», відсутні жодні підстави вважати, що Відповідач здійснив втручання у професійну діяльність, незалежність або самостійність Позивача при проведенні експертизи, як він про таке стверджує.
З приводу доводів Позивача та його представника про те, що спірне дисциплінарне провадження Відповідачем було порушено на підставі звернення адвоката Кузьменко Ю.Л., яка на підтвердження своїх повноважень надала лише ордер без витягу з договору про надання правничої допомоги, що також, на переконання сторони Позивача, свідчить про протиправність спірного рішення, вважаю за необхідне зазначити наступне.
Так, статтею 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено переліку документів, якими посвідчуються повноваження адвоката, серед яких вказано ордер та договір про надання правової допомоги. Тобто, надання одного з цих документів є достатнім.
Отже, наведені доводи сторони Позивача не заслуговують на увагу.
Також сторона Позивача посилалась на необґрунтованість спірного рішення, зокрема через те, що в його мотивувальній частині не зазначено прізвище Позивача, але такі недоліки рішення формальними, його резолютивна частина містить всі ПІБ експерта, а тому виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги рішення необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні рішення, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект рішення робить його неправомірним.
Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення.
Стосовно ж інших порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність рішення, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.
Отже, формальні недоліки рішення може бути підставою для його скасування лише, якщо це вплинуло або могло вплинути на його правомірність.
Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 1640/3394/18.
Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях також зазначає, що скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості (рішення від 24.03.1988 по справі «Олссон проти Швеції» (Olsson v. Sweden).
При вирішенні справи «Сутяжник проти РФ» (рішення від 25.04.2018) Європейський суд з прав людини зазначив, що надмірне прагнення до чистоти, переваги форми над змістом є правовим пуризмом. Скасування правильного по суті рішення, за відсутності фундаментального порушення, є відступленням від принципу правової визначеності («res judicata») та недопустимим.
Таким чином, вищезазначені доводи сторони Позивача не спростовують правомірності прийнятого Відповідачем рішення.
Інші доводи сторони Позивача, переважно, зводяться до самої сутності проведеної ним експертизи, але, як відзначалося вище, дослідження цього питання законодавством віднесено до дискреційних повноважень Відповідача, а не суду.
Враховуючи вищевикладене, приходжу до висновку, що рішення Дисциплінарної палати Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України від 31.08.2020 № 1 про притягнення судового експерта ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності є виваженим, обґрунтованим та правомірним і порушення пунктів 1, 2, 3, 8 частини другої статті 2 КАС України, на які безпосередньо в судовому засіданні покликався представник Позивача, спростовуються встановленими обставинами і матеріалами справи.
Таким чином, не погоджуючись з висновками колегії суддів щодо відсутності правових підстав для задоволення апеляційної скарги Міністерства юстиції України та залишення в силі рішення суду першої інстанції, вважаю, що така скарга підлягала б задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню, а позов - залишенню без задоволення.
Щодо апеляційної скарги Кузьменко Ю.Л. вважаю за необхідне зазначити наступне.
Так, предметом судового розгляду в цій справі є рішення про притягнення судового експерта ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, яке прийнято суб`єктом владних повноважень у відношенні підконтрольної особи (судового експерта), який впливає виключно на права та інтереси Позивача як акт індивідуальної дії. Таке рішення не змінює, не скасовує висновки проведеної Позивачем експертизи.
Тому, права, свободи, охоронювані законом інтереси та (або) обов`язки Кузьменко Ю.Л. не підпадають під судовий захист у цій справі.
Разом з тим, судовому захисту підлягають порушені права та/або охоронювані законом інтереси особи.
При цьому, подання апеляційної скарги особою, яка не приймала участі у справі, повинно бути націлено на відновлення прав, порушених саме рішенням суб`єкта владних повноважень, що є предметом спору, та стосуватися (зачіпати) індивідуально виражені прав чи інтереси апелянта.
Аналогічний правовий підхід, викладено в постанові Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 504/4148/16-а.
Крім того, у рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.
Враховуючи викладене, вважаю, що в частині апеляційної скарги Кузьменко Ю.Л. апеляційне провадження підлягає закриттю, відповідно до пункту 3 частини першої статті 305 КАС України, оскільки рішенням суду першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Суддя О.В. Епель