Справа № 240/21064/20
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2021-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/21064/20

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Панкеєва В.А.

Суддя-доповідач - Сапальова Т.В.

27 липня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сапальової Т.В.

суддів: Капустинського М.М. Смілянця Е. С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, стягнення грошового забезпечення,

В С Т А Н О В И В :
в грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Житомирського прикордонного загону Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій Житомирського прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо непроведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні із військової служби 09.03.2018; стягнення з Житомирського прикордонного загону Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 09.03.2018 по 30.11.2020 в сумі 275872,08 грн.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року позов задоволено частково; визнано протиправними дії Житомирського прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; стягнуто з Житомирського прикордонного загону Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 14.09.2020 по 30.11.2020 в сумі 21327,46 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням в частині відмовлених позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає про те, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач заперечував право ОСОБА_1 на виплату індексації грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, одноразової грошової допомоги при звільненні та свідомо порушував права позивача, а отже затримка остаточного розрахунку при звільненні виникла з вини відповідача. Крім того, апелянт стверджує, що в день звільнення заявляв керівництву про необхідність виплатити вказані вище види грошового забезпечення, тому спір щодо визначення розміру належних позивачу сум виник в день його звільнення.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу на адресу Сьомого апеляційного адміністративного суду не надходив, що відповідно до ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом начальника 9 прикордонного загону Північного регіонального управління ДПСУ №63-ос від 07.03.2018 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 09.03.2018 (а.с.9).

При цьому в день виключення зі списків особового складу відповідач не виплатив позивачу грошову компенсацію за речове майно, індексацію грошового забезпечення, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, одноразову грошову допомогу при звільненні в розміри 50 відсотків за кожен повний календарний рік.

Остаточний розрахунок проведено з ним 30.11.2020, що підтверджується випискою по картковому рахунку (а.с.10).

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом у даній справі.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що факт затримки розрахунку при звільненні є беззаперечним та підтверджується наданими до матеріалів справи доказами, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст.117 КЗпП України.

Відмовляючи в задоволенні позову в іншій частині, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням принципу співмірності необхідно стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 14.09.2020, тобто з моменту набрання законної сили рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 02.06.2020 у справі №240/3759/20, до 30.11.2020, тобто до дня фактичної виплати грошової компенсації за затримку розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч.3 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до абз.1 п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Абз. 3 п.242 Положення передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Таким чином, належні до виплати суми, в тому числі одноразова грошова допомога при звільненні, грошова компенсація за неоотримане речове майно та грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, повинні бути виплачені на день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Законодавством України про проходження військової служби не врегульовано відповідальність роботодавця за порушення строків виплати належних військовослужбовцю сум та порядок компенсації часу затримки розрахунку при звільненні.

Водночас, такий порядок встановлений Кодексом законів про працю України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Враховуючи вищенаведене, оскільки спеціальним законодавством не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про застосування до спірних правовідносин норм КЗпП України.

Аналогічний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18 та від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 09.03.2018 (а.с.9).

В той же час остаточний розрахунок з позивачем проведено після виплати одноразової допомоги 30.11.2020, що підтверджується випискою по картковому рахунку (а.с.10).

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .

В той же час позивач оскаржує висновки суду першої інстанції щодо зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги позивача в цій частині, колегія суддів виходить з наступного.

У постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, зважаючи на конкретні обставини справи з урахуванням вказаних вище критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Надаючи оцінку обставинам, встановленим під час розгляду даної справи, колегія суддів враховує наступне.

Згідно з банківською випискою по картковому рахунку (а.с.10) компенсація за речове майно у розмірі 10612,05 грн виплачено позивачу 18.04.2018, тобто через 40 днів після виключення зі списків особового складу військової частини.

В той же час після виплати вказаної вище суми позивач не звертався до відповідача із заявою про виплату середнього заробітку відповідно до ст.117 КЗпП України, а також до 2020 року не ініціював звернення щодо сум, які підлягали виплаті на момент виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу.

Відповідно до рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року у справі №240/2176/20 судом встановлено, що позивач звернувся до суду в лютому 2020 року після отримання відповіді Житомирського прикордонного загону, оформленої листом від 07.02.2020 року.

За результатами розгляду справи Житомирський прикордонний загін військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015 року по 28.02.2018 року.

На виконання вказаного рішення суду 30.03.2020 позивачу виплачено індексацію грошового забезпечення у розмірі 16829,09 грн (а.с.10).

Крім того, у зв`язку з отриманням листа Житомирського прикордонного загону від 07.02.2020 за №31/11/44/37/Ф-40, яким ОСОБА_1 відмовлено у виплаті компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, в лютому ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом у справі № 240/2177/20.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 08 травня 2020 року у справі № 240/2177/20 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 09.03.2018.

31.03.2020, тобто до ухвалення рішення у справі № 240/2177/20, позивачу виплачено компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, у розмірі 14938,80 грн (а.с.10).

Згідно з рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 02 червня 2020 року у справі № 240/3759/20, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Під час розгляду справи № 240/3759/20 судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду після отримання листа-відмови Житомирського прикордонного загону від 03.03.2020 №47/11/44/37/Ф-53.

Водночас, позивач не обґрунтовує та не надає доказів неможливості звернутися до відповідача щодо виплати належних йому сум індексації грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та одноразової грошової допомоги з моменту виключення його зі списків особового складу до отримання листів відповідача в лютому-березні 2020 року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що спір щодо визначення розміру належних позивачу сум виник в день звільнення ОСОБА_1 , не знайшли свого підтвердження.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів дійшла висновку про те, що тривалість затримки виплати індексації грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та одноразової грошової допомоги з моменту виключення позивача зі списків особового складу 09.03.2018 до моменту ініціювання ним спору щодо вказаних сум в лютому-березні 2020 року виникла не з вини відповідача.

Крім того, тривалість судового розгляду та набрання законної сили рішенням у справі №240/3759/20 у період з 16.03.2020 по 14.09.2020 також не пов`язана з протиправними діями відповідача.

При цьому колегія суддів враховує, що суми індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки відповідач виплатив ОСОБА_1 без необґрунтованих зволікань.

Водночас, відповідач не обґрунтовує підстави, з яких ОСОБА_1 не виплачувалась одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби після набрання законної сили рішенням у справі №240/3759/20 з 14.09.2020 по 30.11.2020.

Таким чином, враховуючи дії позивача і відповідача у спірних правовідносинах, а також підстави, з яких виникла затримка остаточного розрахунку з позивачем, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

З урахуванням вищенаведеного та правових висновків Верховного Суду у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16, від 04 квітня 2018 року у справі №524/1714/16-а, від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 806/2473/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, та стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 21327,46 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття відповідно до ч.1 ст.325 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку з підстав, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Згідно з ч.1 ст. 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Сапальова Т.В.

Судді Капустинський М.М. Смілянець Е. С.