Справа № 480/3007/21
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2021-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2021 р. Справа № 480/3007/21

Сумський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Шевченко І.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Сумській області), в якій просила:

1) визнати незаконним та скасувати рішення №76 від 03.03.2021 Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про відмову ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в призначенні пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру»;

2) зобов`язати відповідача призначити ОСОБА_1 з 02.03.2020 пенсію за вислугою років, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 року (у редакції Закону №2663-111 від 12.07.2001), перераховувати та виплачувати в повному обсязі без обмеження її граничного (максимального) розміру з розрахунку 90 відсотків від розміру заробітної плати згідно довідок, виданих прокуратурою Сумської області 02.03.2021 року за №21-132вих-21, №131вих-21 про складові заробітної плати, без обмеження максимального розміру заробітної плати для розрахунку пенсії.

Свої вимоги мотивувала тим, що 02.03.2021 звернулася до ГУ ПФУ в Сумській області із заявою про призначення пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 у редакції Закону №2663-III від 12.07.2001, однак відповідач відмовив з огляду на те, що на даний час пенсія працівникам прокуратури призначається відповідно Закону України «Про прокуратуру» в редакції 14.10.2014 року, де зазначено, що пенсія призначається незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше - 25 років стажу, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років, а у позивача станом на дату звернення стаж на прокурорських посадах складає 22 роки 03 місяця 19 днів.

Наголосила, що саме у період дії ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» у редакції Закону від 12.07.2001 року №2663 була працевлаштована на прокурорську посаду з урахуванням всіх гарантій, які надаються державою (в тому числі гарантій щодо пенсійного забезпечення). Зазначена норма Закону України «Про прокуратуру» передбачала, що відпрацювавши понад 20 років на посадах, що дають право на пенсію за вислугою років, я матиму право на призначення пенсії в розмірі 90% від заробітної плати. Гарантія реалізації зазначеного механізму права на пенсійне забезпечення безпосередньо визначена ст. 22 Конституції України, яка передбачає, що закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Тобто, вступивши у відповідні правовідносини з державою (вступ на службу до органів прокуратури), позивач справедливо розраховувала, що запропоновані державою соціальні гарантії не будуть скасовані у разі зміни законів і позивач зможе отримувати пенсію в розмірі 90% від заробітної плати, маючи понад 20 років відповідного стажу.

Відтак, вважає, що має право на призначення пенсії саме відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 у редакції Закону №2663-III від 12.07.2001.

Ухвалою суду від 13.04.2021 вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Представником відповідача відзиву на позовну заяву надано не було.

При цьому, ухвалою суду від 20.07.2021 у відповідача було витребувано додаткові докази у справі, що на виконання вимог суду були надані (а.с.30-77).

Справа розглядається у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України. У справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив (ч.3 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до частини восьмої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що 02.03.2021 позивач звернулася через особистий електронний кабінет ПФУ до ГУ ПФУ в Сумській області із заявою про призначення пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України „Про прокуратуру" в редакції від 12.07.2001 року при наявності вислуги більше 22 років та розрахунку пенсії в розмірі 90% відсотків від заробітної плати (а.с.7, 50).

До заяви про призначення пенсії позивач додала документи, що засвідчують особу, трудову книжку, довідки Сумської обласної прокуратури про складові заробітної плати/ грошове забезпечення від 02.03.2021, диплом, витяги з наказів про зарахування на навчання та про присвоєння кваліфікації юриста-спеціаліста (а.с.9-13, 15-16, 18-21, 38-47).

Рішенням відповідача №76 від 03.03.2021 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до статті 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII, у зв`язку з відсутністю на день звернення вислуги 25 років (в наявності 22 роки 3 місяці 19 днів) (а.с.64).

Про прийняте рішення позивача повідомлено листом від 12.03.2021 (а.с.8, 63).

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались в даному випадку між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Умови пенсійного забезпечення відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників до 15 липня 2015 року визначалися Законом України "Про прокуратуру" від 5 листопада 1991 року №1789-XII (далі - Закон № 1789-ХІІ).

Так, статтею 50-1 цього Закону (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001) було визначено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Разом з тим, 15 липня 2015 року набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року № 1697-VII (далі - Закон №1697-VII), відповідно до підпункту 1 пункту 3 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" якого визнано таким, що втратив чинність Закон №1789-ХІІ (крім п.8 ч.1 ст.15, ч.4 ст.16, абз.1 ч.2 ст.46-2, ст.47, ч.1 ст.49, ч.5 ст.50, ч.3, 4, 6 та 11 ст.50-1, ч.3 ст.51-2, ст.53 щодо класних чинів).

Отже, на час звернення позивача до ГУ ПФУ в Сумській області із заявою про призначення пенсії положення ст.50-1 Закону № 1789-ХІІ, що регулювали порядок призначення пенсій, втратили чинність.

При цьому, статтею 86 Закону України №1697-VII врегульовано питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури, які і були чинними на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

А тому, враховуючи дату звернення позивача до ГУ ПФУ в Сумській області із заявою про призначення пенсії (02.03.2021), до спірних правовідносин слід застосовувати саме норми Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ, а не статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року №1789-ХІІ.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 26 червня 2018 року у справі №686/17309/17, від 18.03.2020 у справі №310/7064/16-а, від 04.03.2020 у справі №265/6322/16-а, від 11.06.2020 у справі №265/2627/17.

Відповідно до ст. 86 Закону України №1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

З матеріалів справи вбачається, що на момент звернення позивача до відповідача з заявою про призначення пенсії (02.03.2021), її вислуга років (з урахуванням строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі) складала 22 роки 3 місяці 19 днів, що є недостатнім для призначенні пенсії за вислугу років у відповідності до ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, а в період дії ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ позивач не набула права на призначення пенсії за вислугу років.

Відтак, враховуючи те, що загальна вислуга років позивача, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до положень Закону України №1697-VII, на час її звернення до відповідача була недостатньою для призначення пенсії за вислугу років згідно вищевказаного Закону, суд дійшов висновку, що відповідач правомірно відмовив позивачу в задоволенні її заяви про призначення пенсії.

При цьому, суд не приймає доводи позивача в обґрунтування своїх вимог про те, що відповідач звузив зміст та обсяг існуючих прав позивача, визначених статтею 22 Конституції України.

Дійсно, враховуючи положення статей 22, 58 Конституції України, можливо стверджувати про те, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право виникло раніше).

Однак, оскільки позивач у період часу роботи в органах прокуратури не мала необхідного стажу роботи з 07.07.2003 до 01.10.2011, то у неї не виникало права на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі ст.50-1 Закону України №1789-ХІІ (у вказаній редакції).

При цьому, оскільки, позивач не набула такого права в період дії ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 11.06.2020 по справі №265/2627/17, від 18.03.2020 по справі №310/7064/16-а, від 04.03.2020 по справі №265/6322/16-а, від 17 липня 2018 року у справі №348/2385/16-а.

Слід відмітити, що за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні «Великода проти України» (№43331/12), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У рішенні по справі «Ейрі проти Ірландії» Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Airey v. Ireland №6289/73). Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» (Kjartan Аsundsson v. Iceland № 60669/00). Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Враховуючи встановлені обставини справи та правове регулювання, суд вважає, що станом на час звернення позивача до відповідача у неї був відсутній необхідний стаж роботи, що надавав їй право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку, а тому відповідач, відмовляючи позивачу в призначенні пенсії за вислугу років діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відтак, позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

У зв`язку з тим, що у задоволенні позову відмовлено, розподіл судових витрат, понесених позивачем, відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 90, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 255, 295, 297, п.15.5 Розділу VІІ Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (вул. Пушкіна, 1, м. Суми, Сумська область, 40009, ) про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 28.07.2021.

Суддя І.Г. Шевченко