Справа № 300/2313/20
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2021-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 рокуЛьвівСправа № 300/2313/20 пров. № А/857/1768/21

Восьмий апеляційний адміністративний суду складі колегії суддів:

головуючого судді Кузьмича С. М.,

суддів Бруновської Н.В., Матковської З.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року (ухвалене головуючим - суддею Боршовський Т.І. у м. Івано-Франківськ) у справі № 300/2313/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі в розмірі 98937,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.09.2019 у справі № 300/505/19 визнано протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України №32-ос від 12.02.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 », визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державної фіскальної служби Івано-Франківської області №73-о від 12.02.2019 «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України», поновлено майора податкової міліції ОСОБА_1 (М-247284) на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу внутрішньої безпеки територіальних органів Державної фіскальної служби у Івано-Франківській області Головного управління Державної фіскальної служби у Івано-Франківської області та стягнуто з Головного управління Державної фіскальної служби Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 69255,90 грн. з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Рішення в частині поновлення на посаді суд допустив до негайного виконання. Вказане судове рішення від 10.09.2019 в справі № 300/505/19 в частині поновлення на роботі фактично було виконане лише 07.07.2020, коли Державна фіскальна служба України прийняла наказ № 931-о «Про виконання рішення суду», пунктом 2 якого поновлено майора податкової міліції ОСОБА_1 (М-247284) на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу внутрішньої безпеки територіальних органів Державної фіскальної служби у Івано-Франківській області Головного управління Державної фіскальної служби у Івано-Франківської області, з 13.02.2019. Позивач вважає, що на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України відповідачі зобов`язані виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 11.09.2019 по 06.07.2020.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.11.2020 адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.09.2019 у справі № 300/505/19 про поновлення на роботі за період з 11.09.2019 по 06.07.2020 включно в сумі 98937 грн з утриманням податків та обов`язкових платежів. В задоволенні позову до Державної фіскальної служби України відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є невід`ємним правом Позивача, захист якого гарантований частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позову та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що суд не посилався на обставини на, які покликався відповідач, а доводи позивача та спірне рішення суду не підтверджено жодними належними і допустимими доказами.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що Наказом Державної фіскальної служби України від 12.02.2019 за № 32-ос ОСОБА_1 звільнено з посади та податкової міліції Державної фіскальної служби України у запас (з постановкою на військовий облік) за підпунктом «г» (через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання на службі), пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Наказом Головного управління ДФС в області від 12.02.2019 за № 73-о оголошено коментований вище наказ № 32-ос від 12.02.2019.

ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної фіскальної служби України, Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення з посади № 32-ос від 12.02.2019, поновлення на службі в податковій міліції та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.09.2019 в справі № 300/505/19 позов ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України та Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області задоволено частково: скасовано наказ Державної фіскальної служби України № 32-ос від 12.02.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 », визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державної фіскальної служби Івано-Франківської області № 73-о від 12.02.2019 «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України», поновлено майора податкової міліції ОСОБА_1 (М-247284) на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу внутрішньої безпеки територіальних органів Державної фіскальної служби у Івано-Франківській області Головного управління Державної фіскальної служби у Івано-Франківської області, стягнуто з Головного управління Державної фіскальної служби Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 69255,90 грн. з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішення в частині поновлення на посаді та стягнення заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу) за один місяць в сумі 9234,00 грн. суд допустив до негайного виконання (а.с. 7-19).

Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 12.12.2019 залишив без задоволення апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.09.2019 у справі № 300/505/19 без змін (а.с. 20-25).

Верховний Суд ухвалою від 23.01.2020 повернув скаржнику касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.09.2019 і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2019 у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на службі, стягнення середнього заробітку.

23.01.2020 з метою виконання рішення від 10.09.2019 Івано-Франківський окружний адміністративний суд видав виконавчий лист № 300/505/19.

06.07.2020 старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повернуто виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання.

07.07.2020 Державна фіскальна служба України прийняла наказ № 931-о «Про виконання рішення суду», пунктом 2 якого поновлено майора податкової міліції ОСОБА_1 (М-247284) на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу внутрішньої безпеки територіальних органів Державної фіскальної служби у Івано-Франківській області Головного управління Державної фіскальної служби у Івано-Франківської області, з 13.02.2019 (а.с. 26).

Зважаючи на те, що рішення суду від 10.09.2019 в справі № 300/505/19 про поновлення на роботі ОСОБА_1 виконано лише 07.07.2020, позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013 у Рішенні від 26.06.2013 зазначив, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року N 11-рп/2012).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» вказав, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», пункт 68).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.05.2002 у справі «Бурдов проти Росії» визначив, що у контексті статті 6 Конвенції виконання судового рішення, прийнятого будь-яким судом, має розглядатися як складова «судового розгляду».

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 у справі «Класс та інші проти Німеччини» «із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури».

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).

У Рішенні від 30.06.2009 № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

Частина 6 ст. 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

У силу ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Положеннями ст. 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Аналіз вказаних норм чинного законодавства України вказує на те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення і цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення такого працівника на роботі.

Верховний Суд у постанові від 27.11.2019 у справі № 802/1183/16-а зазначив, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.09.2019 в справі № 300/505/19 визнано протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України №32-ос від 12.02.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 », визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державної фіскальної служби Івано-Франківської області №73-о від 12.02.2019 «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України», поновлено майора податкової міліції ОСОБА_1 (М-247284) на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу внутрішньої безпеки територіальних органів Державної фіскальної служби у Івано-Франківській області Головного управління Державної фіскальної служби у Івано-Франківської області, стягнуто з Головного управління Державної фіскальної служби Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 69255, 90 грн з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Рішення в частині поновлення на посаді суд допустив до негайного виконання.

Судове рішення від 10.09.2019 в справі № 300/505/19 в частині поновлення на роботі виконано 07.07.2020, оскільки саме цього дня Державна фіскальна служба України прийняла наказ № 931-о "Про виконання рішення суду", пунктом 2 якого поновлено майора податкової міліції ОСОБА_1 (М-247284) на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу внутрішньої безпеки територіальних органів Державної фіскальної служби у Івано-Франківській області Головного управління Державної фіскальної служби у Івано-Франківської області, з 13.02.2019 (а.с. 26).

Верховний Суд в постанові від 13.02.2019 в справі № 815/2959/17 зазначив, що стаття 236 Кодексу законів про працю України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, в цьому випадку - пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

З огляду на вказане вище, а також те, що позивач звертався до державної виконавчої служби про примусове виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.09.2019 в справі № 300/505/19 в частині поновлення на посаді, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність доводів відповідачів про те, що ОСОБА_1 не вчиняв жодних дій щодо виконання цього рішення, що мало наслідком його несвоєчасне виконання.

Більше того, негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися, чи позивач буде пред`являти виконавчий документ до виконання в частині поновлення його на посаді.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає підставними вимоги позивача щодо оплати середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Що стосується розрахунку середнього заробітку ОСОБА_1 за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з дня ухвалення судом рішення про поновлення на роботі 10.09.2019 до дня фактичного виконання цього рішення 07.07.2020, то колегія суддів вважає, що такий судом першої інстанції здійснено вірно.

Таким чином, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року у справі № 300/2313/20 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська