Справа № 400/47/21
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2021-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/47/21
Головуючий в 1 інстанції: Фульга А. П.

Дата і місце ухвалення 08.04.2021 р., м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г,

Єщенка О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2021 р. по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення; зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

06.01.2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 20.08.2020 року №741/03.20-р щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років період роботи ОСОБА_1 з 21.08.1990 року по 28.08.1992 року на посаді старшої вожатої Піщанобрідської школи, з 28.08.1993 року по 01.09.1995 року на посаді вчителя німецької мови Піщанобрідської школи, з 01.09.1995 року по 27.08.1999 року на посаді класовода 3 класу Піщанобрідської школи.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 08.04.2021 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій посилалось на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

В поданій апеляційній скарзі апелянт посилався на те, що згідно п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Право виходу на пенсію за вислугу років мають працівники закладів освіти, охорони здоров`я та соціального захисту населення незалежно від віку, за наявності вислуги років у період: - до 01.04.2015 року не менше 25 років, до 01.01.2016 року не менше 25 років 6 місяців, до 11.10.2017 року не менше 26 років 6 місяців.

Відповідач посилався на те, що страховий стаж позивача, обчислений за період протягом вересня 1982 року- липня 2020 року склав 37 років 09 місяців 16 днів, а стаж роботи на посадах, що дають право на пенсію за вислугу років станом на 11.10.2017 року склав 25 років 01 місяць 23 дні.

Апелянт посилався на те, що до стажу роботи позивача не враховано період її роботи в Піщанобродській неповній середній школі з 21.08.1990 по 28.08.1992 року старшою вожатою та період з 01.09.1995 року по 27.08.1999 року класоводом 3 класу, оскільки Переліком № 909 вказані посади не передбачені.

Крім того, Головне управління ПФУ в Миколаївській області посилалось на те, що в довідці відділу освіти Веселинівської райдержадміністрації від 15.11.2017 року № 777-01-09, виданій на підставі книг наказів по відділу освіти райдержадміністрації та Піщанобродської школи за 1992-1993, 1995, 1999 роки зазначено, що у вказаних документах відсутні накази про переведення ОСОБА_1 з 29.08.1992 року на посаду педагога-організатора, з 28.08.1993 року вчителя, з 01.09.1995 року класовода, з 28.08.1999 року вчителя.

З огляду на все вищевикладене апелянт вважав помилковим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , у зв`язку з чим просив скасувати рішення миколаївського окружного адміністративного суду від 08.04.2021 року та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 10.08.2020 року ОСОБА_1 звільнилася з посади вчителя української мови та літератури Піщанобрідської ЗОШ I-III ступенів у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років.

Згідно записів трудової книжки від 21.08.1990 року позивачка прийнята на посаду старшої вожатої, 28.08.1993 року по 01.09.1995 року працювала на посаді вчителя німецької мови, з 01.09.1995 року по 27.08.1999 року працювала на посаді класовода 3 класу Піщанобрідської школи.

У серпні 2020 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 20.08.2020 року №741/03.20-р позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років.

За підрахунком відповідача стаж роботи за вислугу років складає 25 років 01 місяць 23 дні. Відповідач не врахував періоди роботи позивачки на посаді старшої вожатої з 21.08.1990 року 28.08.1992 року з тієї підстави, що така посада не передбачена Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою КМУ від 04.11.1993 №909.Також не враховано період роботи на посаді класовода 3 класу з 01.09.1995 по 27.08.1999 року з тієї ж самої підстави.

Судом встановлено, що зі змісту рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії вбачається також, що період роботи позивачки на посаді вчителя німецької мови в період з 28.08.1993 року по 01.09.1995 року та на посаді класовода з 01.09.1995 року по 27.08.1999 року теж не враховано для підрахунку спеціального стажу з підстав відсутності наказів щодо

переведення на посадах та не внесення змін до трудової книжки щодо назви посад.

Не погодившись з рішенням відповідача про відмову у призначенні пенсії за вислугу років, позивач оскаржила його до суду першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно протиправності оскаржуваного рішення та наявності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з огляду на наступне:

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно п. 2-1 Розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Згідно з п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року №909 (зі змінами від 26 вересня 2002 року) затверджений Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Згідно з даним Переліком, користуються правом на призначення пенсії за вислугу років особи, які працювали в загальноосвітніх навчальних закладах на посадах учителі, логопеди, вчителі-логопеди, вчителі-дефектологи, викладачі, сурдопедагоги, тифлопедагоги, вихователі, завідуючі та інструктори слухових кабінетів, директори, завідуючі, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної), навчально-виробничої частини або роботи з виробничого навчання, завідуючі навчальною і навчально-виховною частиною, завідувачі філіями, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної) роботи, соціальні педагоги (організатори позакласної та позашкільної виховної роботи з дітьми), практичні психологи, педагоги-організатори, майстри виробничого навчання, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.

Таким чином, Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року № 909, не передбачає посади старшої вожатої.

Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, згідно з приміткою 3 до зазначеного Переліку робота на вказаних посадах до 01 січня 1992 року зараховується до стажу для призначення пенсії.

Суд встановив, що вказане пов`язано з тим, що постановою колегії Мінпраці УРСР від 29 березня 1991 року № 25 «Про умови оплати праці та розміри ставок заробітної плати й посадових окладів працівників народної освіти в Українській РСР» замість посади старшого піонервожатого з 01 квітня 1991 року введена посада педагога-організатора. Із того часу в жодному нормативному акті немає посади старшої піонервожатої і відповідно не визначені для неї посадові оклади.

Згідно п. 6 Методичних рекомендацій з питань формування штатів загальноосвітніх навчально-виховних закладів (лист МОН № 1/9-234 від 19.06.2001 року) та п. 11 наказу від 30.08.1991 року за № 166 Міністерства народної освіти Української РСР в школах введена посада педагога-організатора замість посади старшого вожатого. При цьому, зміна трудової функції вищезазначених працівників не відбулася.

В листі Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України від 06 жовтня 2011 року №10/2-724 вказано на ідентичність посадових обов`язків працівників, які займають посади педагогів-організаторів або старших вожатих, та відповідно про можливість зарахування періоду роботи на посаді старшого вожатого до спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років.

Згідно даних трудової книжки, позивач у період з 21.08.1990 року до 29.08.1992 року перебувала на посаді старшої вожатої, а в подальшому, з 29.08.1992 року до 28.08.1993 року була переведена на посаду педагога-організатора.

Вказане вище свідчить про те, що оскільки посадові обов`язки за цими посадами ідентичні, період роботи на посаді старшого вожатого може бути зарахований до стажу для призначення пенсії за вислугу років.

Що стосується періоду роботи позивачки на посаді класовода у період з 01.09.1995 року по 27.08.1999 року, слід зазначити наступне:

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з Положенням про класного керівника навчального закладу системи загальної середньої освіти, затвердженим Наказом Міністерства освіти і науки України № 434 від 06.09.2000 року (далі - Положення), класний керівник - це педагогічний працівник, який здійснює педагогічну діяльність з колективом учнів класу, навчальної групи професійно-технічного навчального закладу, окремими учнями, їх батьками, організацію і проведення позаурочної та культурно-масової роботи, сприяє взаємодії учасників навчально-виховного процесу в створенні належних умов для виконання завдань навчання і виховання, самореалізації та розвитку учнів (вихованців), їх соціального захисту.

Відповідно до п.2.1 Положення, обов`язки класного керівника покладаються на педагогічного працівника навчального закладу системи загальної середньої освіти, який має педагогічну освіту або відповідну професійну освіту та професійно-педагогічну підготовку, здійснює педагогічну діяльність, фізичний та психічний стан здоров`я якого дозволяє виконувати ці обов`язки.

Пунктом 2.3. Положення передбачено, що на класного керівника покладається керівництво одним класом, навчальною групою. У початкових класах класне керівництво здійснює вчитель початкових класів.

Обов`язки класного керівника (класовода) покладаються директором школи на педагогічного працівника за його згодою на початку кожного року, про що видається відповідний наказ.

Відповідно до п.36 Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівникам освіти, затвердженої наказом Міністерства освіти і науки України № 102 від 15.04.1993 року (Далі - Інструкція), вчителям, викладачам, старшим викладачам, майстрам виробничого навчання та іншим педагогічним працівникам (крім керівних) загальноосвітніх навчальних закладів, вищих навчальних закладів І-ІІ рівнів акредитації та професійно-технічних навчальних закладів провадиться додаткова оплата за класне керівництво.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що поняття "класовод" тотожне поняттю "класний керівник" та за своїм змістом є не назвою відповідної посади, а вказує на те, що позивач, перебуваючи на посаді вчителя, виконувала додатково обов`язки класного керівника, покладені на неї відповідним наказом керівництва навчального закладу, а тому, займаючи посаду класовода, здійснювала педагогічну діяльність, а відтак набувала учительський стаж.

Згідно зі ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 Порядку підтвердження трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, передбачено, що записи про найменування роботи, професії або посади, на яку прийнято працівника, виконуються для робітників та службовців відповідно до найменування професій і посад, зазначених у Класифікаторі професій. До 1996 року вказаним пунктом передбачалось, що Записи про найменування роботи, професії або посади на яку прийнятий працівник, виконуються для робітників та службовців відповідно до найменування професій і посад, зазначених у "Єдиній державній класифікацій професій всіх категорій працівників на підставі міжнародних стандартів".

Керівники навчальних закладів, оформлюючи необхідну документацію (трудові книжки, накази, тарифікаційні списки тощо), мають записувати назви посад працівників відповідно до Класифікатору професій ("Єдиній державній класифікацій професій всіх категорій працівників на підставі міжнародних стандартів").

Суд вважає, що відповідальність за належне і своєчасне оформлення штатних розкладів та вірне внесення в трудові книжки працівників освіти найменування посад покладається на керівників підприємств та установ, а несвоєчасне приведення записів у трудовій книжці працівника у відповідність з діючим положенням не може позбавити особу гарантованого Конституцією права на належне пенсійне забезпечення.

Таким чином, безпідставним є неврахування Головним управлінням ПФУ в Миколаївській області стаж роботи позивача у період з 21.08.1990 року до 29.08.1992 року на посаді старшої вожатої, а в подальшому, з 01.09.1995 року по 27.08.1999 року на посаді класовода 3 класу Піщанобрідської школи.

Що стосується посилань відповідача на неможливість зарахування стажу роботи позивачки у вказаний вище період, а також у період з 28.08.1993 року по 01.09.1995 року на посаді вчителя німецької мови, через відсутність наказів про переведення ОСОБА_1 з 29.08.1992 року на посаду педагога-організатора, з 28.08.1993 року вчителя, з 01.09.1995 року класовода, з 28.08.1999 року вчителя, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно чинного законодавства основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Записами трудової книжки позивачки підтверджено її роботу у вказані періоди на посадах вчителя та класовода, зазначено номери та дати відповідних наказів. Таким чином, записами трудової книжки підтверджується робота позивача на посадах, які дають право на призначення пенсії за вислугу років.

Колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції стосовно того, що недбалість роботодавця щодо відсутності чи не збереження даних наказів не повинно впливати на право позивачки на пенсійне забезпечення.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального, порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Одночасно, колегія суддів вважає можливим зазначити, що за ознаками, визначеними пунктом 20 частини 1 статті 4 КАС України, дана справа віднесена до категорії справ незначної складності в розумінні пункту 3 частини 6 статті 12 КАС України.

Обставини, які є критерієм для віднесення справи до категорії таких, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження у розумінні частин 3 та 4 статті 12 КАС України, а також випадки, які б виключали можливість застосування положень пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України, відсутні.

А відтак, колегія суддів зазначає, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягають.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 240, 241, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.В. Єщенко