Справа № 500/3289/21
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2021-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/3289/21

23 липня 2021 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючої судді Мірінович У.А.

за участю:

секретаря судового засідання Куриляк М.Г.

представника позивача Фльоркін О.В.,

представників відповідач Новіков Р.А.,

представника відповідача Тимчій В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Великоберезовицької селищної ради про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Великоберезовицька селищна рада у якій позивач просить:

- визнати протиправною відмову Великоберезовицької селищної ради, оформлену рішенням шостої сесії восьмого скликання від 27 квітня 2021 року №312, у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у приватну власність для ведення садівництва орієнтовною площею 0,12 гектара на території села Петриків Тернопільського району Тернопільської області;

- зобов`язати Великоберезовицьку селищну раду надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у приватну власність для ведення садівництва орієнтовною площею 0,12 гектара на території села Петриків Тернопільського району Тернопільської області поруч земельної ділянки із кадастровим номером :002:001:1562 та річки Серет.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач звернувся до відповідача із клопотанням про надання у місячний строк дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка розташована в селі Петриків Тернопільського району Тернопільської області, поруч земельної ділянки із кадастровим номером :02:001:1562 та річки Серет, - у приватну власність для ведення садівництва, орієнтовною площею земельної ділянки 0,12 гектара, що в межах норм безоплатної приватизації.

Подане клопотання позивача було розглянуто на шостій сесії Великоберезовицької селищної ради восьмого скликання 27.04.2021.

За результатами розгляду вказаного клопотання Великоберезовицькою селищною радою восьмого скликання прийнято рішення №312 від 27.04.2021, яким відмовлено позивачу у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Позивач вважає таку відмову Великоберезовицької селищної ради протиправною, а тому звернувся з даним позовом в суд.

Ухвалою суду від 11.07.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено у справі судове засідання на 08.07.2021.

Відповідач, своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву - не скористався. Натомість подав клопотання, в якому просив вирішити питання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (арк. справи 25).

В судовому засіданні 08.07.2021, суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача щодо розгляду справи в порядку загального провадження, зобов`язав Великоберезовицьку селищну раду надати суду документи, що стосуються предмету розгляду судової справи та оголосив перерву до 15.07.2021.

В судовому засіданні 15.07.2021 суд відклав розгляд справи на 21.07.2021 у зв`язку з ненаданням відповідачем необхідних документів у повному обсязі.

20.07.2021, на адресу суду, надійшло клопотання відповідача про долучення доказів у справі та надання додаткових пояснень (арк. справи 42-97).

В судовому засіданні 21.07.2021 суд оголосив перерву до 23.07.2021 для надання відповідачем додаткових доказів.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення та доводи сторін, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

Як підтверджується матеріалами справи, позивач звернувся до відповідача із клопотанням від 02.04.2021 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка розташована в селі Петриків Тернопільського району Тернопільської області, поруч земельної ділянки із кадастровим номером :02:001:1562 та річки Серет, - у приватну власність для ведення садівництва, орієнтовною площею земельної ділянки 0,12 гектара (арк. справи 7).

Позивачем до заяви додано копію паспорта громадянина України, копію реєстраційної картки платника податків та схему бажаного місця розташування земельної ділянки.

Відповідно до Протоколу №13 засідання постійної комісії з питань містобудування, будівництва, земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища сесії Великоберезовицької селищної ради восьмого скликання від 16.04.2021, на розгляд комісії винесено звернення позивача щодо надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, за результатами якого комісією рекомендовано відмовити у наданні такого дозволу ОСОБА_1 (арк. справи 50-52).

27.04.2021 Великоберезовицькою селищною радою восьмого скликання прийнято рішення №312, яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1200 га у власність для ведення індивідуального садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, розташованої в с. Петриків, на підставі пункту 4 статті 83, статі 60, 61 Земельного кодексу України, так як вказана на викопіюванні земельна ділянка з бажаним місцем розташування відноситься до земель загального користування та знаходиться в прибережній захисній смузі річки Серет (арк. справи 9).

Позивач не погоджується із таким рішенням відповідача, вважає таку відмову - протиправною, а тому звернувся до суду з даним позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що відповідно до частини другої статті 2 КАС у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

За приписами частини першої статті 35 Земельного кодексу України громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (частина перша статті 116 Земельного кодексу України).

Згідно частини другої статті 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до частини першої статті 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (частина четвертої статті 122 Земельного кодексу України).

Отже, Великоберезовицька селищна рада наділена повноваженнями щодо передачі земельної ділянки у власність або у користування, яка знаходиться на території в села Петриків Тернопільського району Тернопільської області.

Як слідує з матеріалів справи, в якості підстави для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою позивачу, Великоберезовицькою селищною радою в рішенні №312 від 27.04.2021 зазначено дві підстави, а саме вказана на викопіюванні земельна ділянка з бажаним місцем розташування:

- знаходиться в прибережній захисній смузі річки Серет (стаття 60 та 61 Земельного кодексу України);

- відноситься до земель загального користування (пункт «а» частини четвертої статті 83 Земельного кодексу України).

Так, до земель водного фонду належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами (пункт «б» частини першої статті 35 Земельного кодексу України).

Для створення сприятливого режиму водних об`єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою (частина друга статті 35 Земельного кодексу України ).

Частина перша статті 58 Земельного кодексу України передбачає, що до земель водного фонду належать землі, зайняті, зокрема, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.

Частиною четвертою статті 59 Земельного кодексу України передбачено, що громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом.

Отже, земельні ділянки прибережних захисних смуг, які відносяться до земель водного фонду, можуть передаватись на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, що виключає їх використання для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 60 Земельного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.

Частина друга статті 60 Земельного кодексу України передбачає, що прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Аналогічні норми містить Водний кодекс України.

Так, стаття 88 Водного кодексу України передбачає, що з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них та ставків площею більше 3 гектарів - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Згідно з приписами частини третьої статті 60 Земельного кодексу України прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

Згідно з частиною першою статті 61 Земельного кодексу України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

Пунктом «а» частини другої статті 61 Земельного кодексу України визначено, що у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво.

Також частиною першою статті 89 Водного кодексу України визначено, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

Пунктом «а» частини другої статті 89 Водного кодексу України визначено, що у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво.

Стаття 88 Водного кодексу України передбачає, що прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом.

Порядок розроблення документації із землеустрою визначено Законом України «Про землеустрій» від 22.05.2003 №858-ІV.

Так, відповідно до статті 25 вказаного Закону видами документації із землеустрою є, зокрема, проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів.

При цьому згідно частиною першою статті 26 вказаного Закону замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі.

Отже, по березі річки Серет повинна бути встановлена прибережна захисна смуга уздовж урізу води (у меженний період) щонайменше 25 метрів, згідно з проектом землеустрою, документацією із землеустрою, кадастровим планом земельної ділянки чи містобудівною документацією.

Так, в ході судового розгляду справи, судом оглянуто матеріали Генерального плану села Петриків Тернопільського району Тернопільської області, який затверджено рішенням двадцять шостої сесії Петриківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області №1087 від 13.06.2014 та опубліковано у 25 номері газети Тернопільської районної ради «Подільське слово» (арк. справи 97).

З Генерального плану села Петриків Тернопільського району Тернопільської області слідує, що по березі річки Серет встановлена прибережна захисна смуга уздовж урізу води (у меженний період) у 50 метрів.

Водночас, судом встановлено, що земельна ділянка, щодо якої звертався позивач до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, - знаходиться поза межами встановленої прибережної захисної смуги уздовж річки Серет, а тому відмова відповідачем у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою з підстав того, що бажана земельна ділянка знаходиться в прибережній захисній смузі річки Серет, - є протиправним.

Щодо відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою позивачу, Великоберезовицькою селищною радою в рішенні №312 від 27.04.2021 з підстав віднесення бажаної позивачем земельної ділянки до земель загального користування, суд зазначає наступне.

До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо) (пункт «а» частини четвертої статті 83 Земельного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 193 Земельного кодексу України, державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Згідно зі статтею 194 Земельного кодексу України, призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.

Статтею 196 Земельного кодексу України передбачено, що склад відомостей Державного земельного кадастру визначається законом.

Частиною першою статті 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» №3613-VI від 07.07.2011 встановлено, що до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку.

Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 року №548 затверджено Класифікацію видів цільового призначення земель. Відповідно до секції К розділу 18 підрозділу 18.00 вказаної Класифікації до земель загального користування належать землі будь-якої категорії, які використовуються як майдани, вулиці, проїзди, шляхи, громадські пасовища, сіножаті, набережні, пляжі, парки, зелені зони, сквери, бульвари, водні об`єкти загального користування, а також інші землі, якщо рішенням відповідного органу державної влади чи місцевого самоврядування їх віднесено до земель загального користування.

Разом з тим, судом не здобуто, а відповідачем не надано доказів того, що земельна ділянка, щодо якої звертався позивач до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, віднесена у передбачений законом спосіб до земель «загального користування».

Більше того, як слідує з оглянутого в ході судового розгляду справи - Генерального плану села Петриків Тернопільського району Тернопільської області, згідно нанесених умовних позначень, бажана позивачем земельна ділянка не є землею загального користування, та відноситься до земель «виробничі території, (установи і підприємства V класу санітарної шкідливості, санітарнозахисна зона яких до 50 м).

Також, із зазначеного Генерального плану села слідує, що на території зазначеного населеного пункту знаходиться «очисна споруда», яка межує з тією земельною ділянкою, щодо якої звертався позивач до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, що, на переконання суду, також повинно було бути враховано відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення щодо позивача, однак цього зроблено не було.

Разом з тим, на вимогу суду, відповідачем представлено Технічний звіт по коректуванню планового матеріалу зйомок минулих років земель, що знаходяться на території Петриківської сільської Ради народних депутатів Тернопільського району Тернопільської області, який виготовлено Українською академією аграрних наук у 1995 році, копія якого знаходиться в матеріалах судової справи.

У зазначеному Технічному звіті, у розділі «Експлікація земель по угіддях і контурах до плану землекористування», міститься інформація щодо земель території села, які віднесено до земель загального користування і серед яких зазначено, що земельна ділянка, щодо якої звертався позивач до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, є в переліку земель загального користування.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, про відсутність належного документального підтвердження цільового призначення земельної ділянки, щодо якої звертався позивач до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, що дозволило б дійти висновку про неможливість надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою з підстав віднесення даної земельної ділянки до земель загального користування, що також свідчить про протиправність оскаржуваного рішення Великоберезовицької селищної ради.

Таким чином, необхідно визнати протиправною відмову Великоберезовицької селищної ради оформлену рішенням шостої сесії восьмого скликання від 27 квітня 2021 року №312, у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у приватну власність для ведення садівництва орієнтовною площею 0,12 гектара на території села Петриків Тернопільського району Тернопільської області.

У свою чергу, надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура. Видача такого дозволу без необхідних дій суб`єкта владних повноважень в межах адміністративної процедури не гарантує забезпечення прав позивача у передбачений законом спосіб.

Відтак, за встановлених судом обставин в ході судового розгляду справи, способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є саме зобов`язання відповідача належним чином розглянути питання щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із прийняттям відповідного владного рішення, з врахуванням висновків суду.

Також суд враховує, що згідно з постановами Верховного Суду від 19.06.2018, 24.01.2019, 15.08.2019 у справах №№ 806/2687/17, 806/2981/17, 806/3097/17 суд постановив рішення про зобов`язання відповідача надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою.

Проте, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.11.2019 у справі № 509/1350/17 зазначила таке.

"Щодо ефективності обраного судом апеляційної інстанції способу захисту (зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву) Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

При цьому застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Разом з тим наведених обставин судами не встановлено. Оцінка правомірності відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою стосувалася лише тих мотивів, які наведені відповідачем в оскаржуваному рішенні. Однак суди не досліджували у повній мірі, чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для отримання ним такого дозволу.

Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідну заяву позивача про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою".

Таким чином, у цій справі відсутні підстави для зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, оскільки обставинами справи не підтверджено, що відповідачем здійснена повна перевірка наявності чи відсутності підстав для надання такого дозволу. При цьому суд зазначає, що при прийнятті рішення відповідач не вправі відмовляти позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з тих підстав, які не знайшли свого підтвердження при оцінці судом у цій справі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.12.2019 у справі № 806/2540/17, а тому відповідно до статті 242 КАС України суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 9, 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Щодо вимоги позивача про стягнення судових витрат, в тому числі, витрат на правничу допомогу, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суд зазначає таке.

Приписами статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Суд зазначає, що стаття 134 КАС України не виключає права суду перевіряти дотримання позивачем вимог частини п`ятої статті 134 КАС України щодо співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Верховний Суд в додатковій постанові від 12 вересня 2018 року (справа №810/4749/15), аналізуючи положення статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначив, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Згідно з частиною сьомою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Суд встановив, що за звернення до суду із зазначеним адміністративним позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 908,00 грн, що підтверджується квитанцією №99075 від 09.06.2021.

Враховуючи, що позов підлягає до часткового задоволення та приписи статті 139 КАС України, на користь позивача належить стягнути понесені ним судові витрати в сумі 454 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Як встановлено судом, між позивачем та Адвокатським об`єднанням "Сила Права" (адвокат) укладено договір № б/н про надання правничої (правової) допомоги від 17.05.2021.

Згідно Додатку №1 до Договору про надання правничої (правової) допомоги від 17.05.2021 загальний розмір гонорару залежить від кількості затрачених адвокатом годин по даній справі, але в будь - якому випадку не може бути меншим 3000 грн.

Відповідно до Акту №1 від 07.07.2021 обсягу надання правничої (правової) допомоги до Договору про надання правничої (правової) допомоги від 17.05.2021 адвокатське об`єднання надало а клієнт отримав правничу (правову) допомогу в наступному обсязі: попередня (досудова) консультація, формування правової позиції та підготовка позовної заяви, збір відомостей про земельну ділянку, кількість затрачених годин 3 год, вартість послуг (здійсненні позивачем витрати, необхідні для надання правничої допомоги) 3000 грн, участь в судових засіданнях - 1000 грн, всього кількість затрачених годин 4 год, вартість послуг (здійсненні позивачем витрати, необхідні для надання правничої допомоги) 4000 грн.

При вирішенні питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою, суд враховує, що адміністративна справа №500/3289/21 розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження.

Тому, враховуючи наведені норми КАС України та зважаючи на наявність судових рішень у справах з подібним предметом спору, судом віднесено дану справу до категорії незначної складності.

Позивачем не надано доказів на підтвердження значення справи, впливу вирішення справи на його репутацію або публічного інтересу до справи.

Оцінюючи співмірність витрат позивача на правничу допомогу із складністю предмету позову та обсягу фактично наданих адвокатом послуг, суд зазначає, що дана категорія справ є поширеною, судова практика сформована судами, а всі додатки до позовної заяви були в позивача. Тому, аналіз правових підстав та підготовка позовної заяви не потребують значної витрати часу.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку представник позивача просить стягнути за рахунок відповідача, підлягає зменшенню.

Проаналізувавши наведені норми процесуального законодавства, умови договору про надання правової допомоги та зміст наданих послуг, об`єм матеріалів справи, типовість спору, суд доходить висновку, що стягненню в користь позивача підлягає розмір витрат на правничу допомогу в сумі 3000,00 грн.

Також суд враховує правові висновки Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року при розгляді справи 200/14113/18-а, згідно з якими суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

З огляду на правову позицію Верховного Суду наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 по справі №826/841/17 (провадження №К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Суд зазначає, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат враховано: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.

Крім того Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказала, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Великоберезовицької селищної ради про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати відмову Великоберезовицької селищної ради, оформлену рішенням шостої сесії восьмого скликання від 27 квітня 2021 року №312, у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у приватну власність для ведення садівництва орієнтовною площею 0,12 гектара на території села Петриків Тернопільського району Тернопільської області.

Зобов`язати Великоберезовицьку селищну раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у приватну власність для ведення садівництва орієнтовною площею 0,12 гектара на території села Петриків Тернопільського району Тернопільської області поруч земельної ділянки із кадастровим номером :002:001:1562 та річки Серет.

В задоволені позовних вимог про зобов`язання Великоберезовицьку селищну раду надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у приватну власність для ведення садівництва орієнтовною площею 0,12 гектара на території села Петриків Тернопільського району Тернопільської області поруч земельної ділянки із кадастровим номером :002:001:1562 та річки Серет, - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Великоберезовицької селищної ради судові витрати на суму 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні 00 коп. сплаченого судового збору та 3000 (три тисячі) гривень 00 коп. витрат на правову допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 липня 2021 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач:

- Великоберезовицька селищна рада (місцезнаходження/місце проживання: вул. С. Бандери, 26, смт. Велика Березовиця, Тернопільський район, Тернопільська область, 47724, код ЄДРПОУ/РНОКПП 04393462).

Головуючий суддя Мірінович У.А.