Справа № 826/15958/18
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2021-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

22 липня 2021 року місто Київ№ 826/15958/18
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., при секретарі судового засідання Невмержицькій О.В., здійснюючи у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження розгляд адміністративної справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "Бердянський завод

підйомно-транспортного обладнання"

до Міністерства інфраструктури України

третя особа Державне підприємство "Бердянський морський торговельний порт"

про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

за участю:

представника позивача - Шульженко Д.Ю.

представника відповідача - Колесник І.Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" (далі-позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства інфраструктури України (далі-відповідач), третя особа Державне підприємство "Бердянський морський торговельний порт", в якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства транспорту України «Про передачу під`їзних колій № 5, 3, стрілочних переводів № 62, 56, 54, залізничних вагів і приміщення вагової по ст. Бердянськ» від 16.02.2001 №102 в частині передачі з балансу Придніпровської залізниці на баланс Бердянського морського торговельного порту під`їзної колії № 3;

- зобов`язати Міністерство інфраструктури України винести наказ, яким внести зміни до наказу Міністерства транспорту України «Про передачу під`їзних колій № 5, 3, стрілочних переводів № 62, 56, 54, залізничних вагів і приміщення вагової по ст. Бердянськ» від 16.02.2001 №102 в частині виключення інформації щодо передачі з балансу Придніпровської залізниці на баланс Бердянського морського торговельного порту під`їзної колії № 3.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва (суддя Васильченко І.П.) від 24.10.2018 відкрито провадження в адміністративній справі, визначено, що справа буде розглядатись за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Через неможливість розгляд справи суддею Васильченко І.П. (перебувала на тривалому лікарняному), в порядку автоматичного розподілу визначено новий склад суду. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.09.2020 адміністративну справу №826/15958/18 прийнято до провадження суддею Літвіновою А.В. та наголошено, що розгляд справи буде здійснюватись в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.02.2021 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи №826/15958/18 по суті.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що наказом Міністерства транспорту України «Про передачу під`їзних колій №№ 5,3, стрілочних переводів №№ 62, 56, 54, залізничних вагів і приміщення вагової по ст. Бердянськ» від 16.02.2001 №102 було протиправно передано з балансу Придніпровської залізниці на баланс Бердянського морського торговельного порту під`їзної колії № 3.

На думку позивача, вказане майно (залізничної колії №3) входило до складу цілісного майнового комплексу «Бердянського дослідного заводу підйомно-транспортного обладнання» та в 1994 році було включено до плану приватизації Бердянського дослідницького заводу підйомно-траснпортного обладнання, затвердженого регіональним відділом Фонду державного майна України по Запорізькій області від 05.05.1994 та передано на баланс ВАТ «Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання» (правонаступник Бердянського дослідного заводу підйомно-транспортного обладнання, в подальшому організаційно-правову форму ВАТ «Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання» було змінено на ПАТ «Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання»).

За посиланням позивача, згідно плану приватизації від 05.05.1994 та наказу «Про затвердження плану приватизації» від 05.05.1994, «залізнична колія» в складі "будівлі механо-зборочного цеху" по вул. Горького, 4, включена до акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу від 21.04.1994 в п.1 балансової вартості основних засобів. Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Запорізькій області у процесі приватизації до статутного капіталу Приватного акціонерного товариства «Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" було передано, зокрема, залізничу колію інв. №2090 по вул. Горького, 4 в м. Бердянськ.

Крім того, позивач вказує, що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25.09.2007 у цивільній справі №2-5616/07 за ВАТ «Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання» визнане право власності на цілісний комплекс будівель та споруд, розташованого на земельній ділянці по вул. Горького, 4 у м. Бердянську, до складу якого увійшла і залізнична колія № 16.

Також позивач звертає увагу, що залізнична колія №3, яка знаходиться на балансі Порту та залізнична колія №16, яка належить на праві власності Заводу є однією і тією ж колією.

Відповідач у відзиві проти позовних вимог заперечив посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Відповідач наголосив, що позивачем не надано жодних доказів, що залізнична колія № 3 та залізнична колія № 16, є однім і тім же майном. Наголошено, що в силу приписів Закону України "Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень" залізничні колії взагалі не підлягають приватизації. Крім того, відповідач звернув увагу, що не був учасником судового провадження у цивільній справі №2-5616/07, відтак і посилання на рішення у цій справі є недоречним.

Третьою особою подано пояснення, в якому міститься клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

В судовому засіданні 22.07.2021 судом поставлено на обговорення питання щодо закриття провадження у справі. Представник позивача заперечив проти закриття провадження у справі.

Відповідач вказував, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Вирішуючи питання про закриття провадження у справі суд виходить із наступного.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 свого рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 згаданої Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - спір, у якому:

- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

- хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Отже, Кодексу адміністративного судочинства України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Частиною першою статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ним публічно - владних функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Водночас, помилковим є застосування статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовим вважається, зокрема спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 по справі № 914/2006/17.

Разом з тим, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом спору акт індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 по справі № 826/15263/18 (провадження № 11-222апп19).

Як вбачається з позовної заяви, позивач оскаржує наказ Міністерства транспорту України «Про передачу під`їзних колій № 5, 3, стрілочних переводів № 62, 56, 54, залізничних вагів і приміщення вагової по ст. Бердянськ» від 16.02.2001 № 102 в частині передачі з балансу Придніпровської залізниці на баланс Бердянського морського торговельного порту під`їзної колії № 3.

Тобто, оскаржуваним наказом від 16.02.2001 № 102 відповідача був змінений балансоутримувач під`їзної колії № 3 з Придніпровської залізниці на Бердянський морський торговельний порт (третя особа).

Позивач - ПАТ "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" не погоджується з такою передачею зазначаючи що він є власником даної колії.

Тобто, судом встановлено, що у даній справі № 826/15958/18 фактично наявний спір про право власності на під`їзну колію № 3 між ПАТ "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" (позивач) і ДП "Бердянський морський торговельний порт" (третя особа).

На переконання суду, розгляд даної справи буде зведений не до встановлення законності спірного наказу від 16.02.2001 №102, а до того, кому саме належала дана залізнична під`їзна колія №3 на час прийняття оскаржуваного наказу.

Суд вважає необґрунтованим посилання позивача на те, що його право власності на спірну під`їзну колію № 3 вирішено рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25.09.2007 у цивільній справі № 2-5616/07.

З Єдиного державного реєстру судових рішень за номером справи № 2-5616/07 вбачається, що постановою Запорізького апеляційного суду від 05.06.2019, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 06.12.2019, задоволено апеляційну скаргу Міністерства інфраструктури України, рішення Бердянського міськрайоного суду Запорізької області від 25.09.2007 скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовів ВАТ «БЗПТО», ОСОБА_1 , ТОВ «Азовський завод транспортного машинобудування» відмовлено.

Таким чином, у спірних правовідносинах, що є предметом розгляду даної справи, відсутній елемент публічно-правового спору, оскільки рішення, яке було прийнято відповідачем - наказ від 16.02.2001 № 102 пов`язане з правом на нерухоме майно - під`їзну колію № 3, щодо якого існує невирішений приватно-правовий спір про право власності.

Тобто позовні вимоги у даній справі є похідними при вирішенні судом питання щодо права на нерухоме майно - під`їзну колію № 3, у зв`язку з чим, суд, незважаючи на участь у спорі суб`єкта владних повноважень, дійшов висновку про те, що цей спір не є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Отже, спірні правовідносини у справі пов`язані з необхідністю захисту права на об`єкт нерухомого майна, тобто права цивільного, тому позов у справі не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

З наведеного можна зробити висновок про те, що правовідносини, що склалися між сторонами, є господарськими в силу приписів статті 20 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи суб`єктний склад учасників спору.

Зазначена вище правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 29.05.2019 у справі № 826/9341/17 та від 17.04.2018 у справі № 815/6956/15.

За практикою Європейського суду з прав людини (наприклад рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Також Верховий Суд у постанові від 29.08.2018 (справа № 807/719/15) та у постанові від 27.06.2018р. (справа № 815/6945/16) зазначив, що неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели правлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Також Верховний Суд у постанові від 05.06.2018 (справа № 805/4506/16-а) вказав, що сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Таким чином, викладене вище свідчить, що спір у даній справі має приватноправовий характер, пов`язаний з правом власності на зазначене вище нерухоме майно, тому не відноситься до юрисдикції адміністративного суду.

Частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, зважаючи на предметну юрисдикцію та характер спірних правовідносин у даній справі суд приходить до висновку про необхідність закриття провадження у справі.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Оскільки даний спір не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, суд вбачає наявними підстави для закриття провадження у справі.

Також, на виконання вимоги, зазначеної у частині першій статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України, є необхідним роз`яснити позивачу, що розгляд позовної заяви останнього має здійснюватися у порядку господарського судочинства із врахуванням правил територіальної підсудності.

Керуючись статтями 238, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

У Х В А Л И В:

1. Закрити провадження в адміністративній справі №826/15958/18.

2. Роз`яснити позивачу, що розгляд даної справи відноситься до юрисдикції господарського суду в порядку господарського судочинства.

Ухвала набирає законної сили негайно, відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України і може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.