Справа № 480/4520/21
Суддя: Л.М. Опімах
Дата ухвалення: 2021-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 липня 2021 р. Справа №480/4520/21
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Опімах Л.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 231529,77 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що до 05.11.2019 р. він проходив службу в Управлінні захисту економіки в Сумській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України. На день звільнення зі служби відповідач не провів з ним розрахунок за всіма видами грошового забезпечення. Остаточний розрахунок відповідачем здійснено 27.04.2021 р. в порядку виконання відповідного рішення суду. У зв`язку з цим просить стягнути з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, оскільки виплата усіх належних йому складових грошового забезпечення в день звільнення зі служби не була проведена. Також просить стягнути моральну шкоду.
Відповідач позов не визнав, у наданому суду відзиві на позовну заяву зазначив, що порядок стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні врегульовано ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, норми якого не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки є загальними та можуть бути застосовані лише у випадку відсутності регулювання правовідносин нормами спеціального законодавства. У зв`язку з цим, оскільки позивач проходив службу в поліції та одержував грошове забезпечення за рахунок держави, а не знаходився в трудових відносинах з Департаментом захисту економіки Національної поліції України, позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку є необгрунтованими. Крім того, спірні правовідносини між сторонами в питанні виплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні врегульовані рішенням Сумського окружного адміністративного суду у справі № 480/1346/20, яким, зокрема, зобов`язано Ліквідаційну комісію Департаменту захисту економіки Національної поліції України виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті компенсації за невикористану чергову відпустку за 2019 рік за період з 06.11.2019 р. по 30.04.2020 р., що не оспорюється позивачем. Також відповідач не погоджується з вимогою про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не зазначено, у чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, не наведено обгрунтування її розрахунку та не надано доказів на її підтвердження. Вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки відповідач діяв відповідно до вимог чинного законодавства і в межах наданих повноважень. Просив у задоволенні позову відмовити.
Вивчивши матеріали справи й оцінивши докази у справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що до 05.11.2019 р. позивач проходив службу в Управлінні захисту економіки в Сумській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України.
Наказом голови Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 31.10.2019 р. № 336 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" з 05.11.2019 р. (а.с.116,117).
За період служби позивачу не було встановлено надбавку за роботу в умовах режимних обмежень, а при звільненні не було виплачено кошти за невикористані дні відпустки з 2017 по 2019 рік, а також не здійснено перерахунок належних при звільненні сум складових грошового забезпечення з урахуванням надбавки до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 15%.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 17.06.2020 р. у справі № 480/1346/20 за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії позивачу було присуджено надбавку за службу в умовах режимних обмежень та середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті компенсації за невикористану чергову відпустку за 2019 рік за період з 06.11.2019 по 30.04.2020; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2021 р. у справі № 480/1346/20 рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17 червня 2020 року скасовано в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо ненарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні відпустки у 2017 році - 5 днів і у 2018 році 21 день та про зобов`язання Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні відпустки у 2017 році - 5 днів і у 2018 році 21 день. Прийнято в цій частині постанову про задоволення вимог ОСОБА_1 в частині вимог визнати протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо ненарахування та виплати ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні відпустки у 2017 році - 5 днів і у 2018 році 21 день та зобов`язати Ліквідаційну комісію Департаменту захисту економіки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні відпустки у 2017 році - 5 днів і у 2018 році 21 день. В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17 червня 2020 року залишено без змін (а.с.6-16,17-26).

Остаточно рішення суду у справі № 480/1346/20 виконане Ліквідаційною комісією Департаменту захисту економіки Національної поліції України та проведено остаточний розрахунок з позивачем 27.04.2021 р. (а.с.62).

Задовольняючи позовні вимоги в частині, суд враховує таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України "Про Національну поліцію" (далі Закон).

На підставі ч. 1 ст. 59 Закону служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 Закону поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Як вбачається з матеріалів справи, при звільненні відповідач не виплатив позивачу компенсацію за невикористані дні відпустки за 2017-2019 роки. Крім того, відповідачем не було здійснено перерахунку належних на день звільнення позивачу сум складових грошового забезпечення з урахуванням надбавки до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 15%. Зазначені виплати були здійснені вже після звернення до суду з відповідною заявою, а саме в порядку виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

У даному випадку позивача звільнено зі служби в поліції наказом голови Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 31.10.2019 р. № 336 з 05.11.2019 р., але не проведено з ним усіх необхідних розрахунків при звільненні.

Разом з тим, Законом України "Про Національну поліцію" не врегульовано порядок виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні поліцейського зі служби в поліції. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України, зокрема, на поліцейських стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, за предмети однострою, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України, які можуть та повинні бути застосовані до спірних правовідносин.

Статтею 117 КЗпП України передбачена відповідальність у вигляді виплати середнього заробітку за порушення строків виплати усіх належних при звільненні сум.

Суд вважає необґрунтованими твердження відповідача про відсутність правових підстав для такого стягнення. Порядок прийняття, проходження та звільнення зі служби в поліції врегульовано спеціальним законодавством. При цьому порядок проведення розрахунків при звільненні поліцейського, зокрема, строків проведення розрахунків, такими нормативними актами не врегульовано. У такому випадку підлягають застосуванню загальні норми Кодексу законів про працю України, якими врегульовано порядок проведення розрахунків при звільненні та встановлено відповідальність за несвоєчасний розрахунок. За таких обставин можливим та обгрунтованим є застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби в поліції, оскільки спеціальним законодавством не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, що, у свою чергу, дасть змогу забезпечити рівність прав та принцип недискримінації у трудових відносинах.

Суд вважає, що вимоги про стягнення середнього розміру грошового забезпечення підлягають частковому задоволенню. Суд враховує, що після звільнення в листопаді 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача відповідної компенсації та проведення перерахунку належних йому на день звільнення сум з урахуванням надбавки до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 15%. При цьому суд враховує, що рішенням Сумського окружного адміністративного суду у справі № 480/1346/20, зокрема, зобов`язано Ліквідаційну комісію Департаменту захисту економіки Національної поліції України виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті компенсації за невикористану чергову відпустку за 2019 рік за період з 06.11.2019 р. по 30.04.2020 р., що не заперечується позивачем. Крім того, з заявою про проведення перерахунку належних сум грошового забезпечення з урахуванням надбавки до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 15% позивач під час проходження служби до відповідача не звертався.

Суд вважає за необхідне застосувати принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України. Позицію щодо правомірності застосування судом до спірних правовідносин такого принципу під час розрахунку загального розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача, було висловлено Верховним Судом у постанові від 24.07.2019 р. у справі № 805/3167/18-а (адміністративне провадження № К/9901/9908/19).

На підставі довідки про доходи середньомісячне грошове забезпечення позивача за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню (вересень-жовтень 2019 року), складає 12863,03 грн (а.с.114).

Вирішуючи питання про суму середнього заробітку, яка підлягає стягненню, суд враховує розмір середнього заробітку позивача, факт наявності спору між позивачем та відповідачем щодо права отримання коштів при звільненні, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка буде співмірною з урахуванням усіх обставин справи, 12863,03 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Враховуючи, що відповідач, не виплативши позивачу на час звільнення його зі служби в поліції компенсацію за невикористані дні відпустки та не здійснивши перерахунок належних при звільненні сум складових грошового забезпечення з урахуванням надбавки до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 15%, не дотримався вимог Закону України "Про Національну поліцію" та Кодексу законів про працю України на користь позивача належить стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з урахуванням пропорційності у розмірі грошового забезпечення.

Що стосується вимоги позивача стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 18470,23 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Так, позивачем не надано суду доказів спричинення йому моральної шкоди, у чому вона полягає, не доведено причинних зв`язків між завданою шкодою та конкретними неправомірними діями відповідача, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом встановлено, що між позивачем та адвокатським об`єднанням "ЛІБРА" в особі заступника голови об`єднання Павловського В.А. 20.05.2021 р. укладено Договір про надання правової допомоги № 2005/юр (а.с.31-34). Відповідно до умов договору гонорар адвоката складає 3000,00 грн. На підтвердження оплати послуг адвоката у розмірі 3000,00 грн надано дублікат квитанції № 0.0..1 від 20.05.2021 р. (а.с.37).

Опис виконаних адвокатом робіт викладено в Акті приймання-передачі наданих послуг від 20.05.2021 р., відповідно до якого обсяг наданої правової допомоги становить: 1) надання усної консультації, вивчення та аналіз документації 800,00 грн; 2) правовий аналіз питань, пов`язаних з підставами та порядком нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначенням розміру суми, яка підлягає виплаті за затримку розрахунку при звільненні, 1000,00 грн; 3) підготовка процесуальних документів (заява до суду) 600,00 грн; 4) участь у судових засіданнях 600,00 грн (а.с.35).

При цьому суд не має права змінювати розмір гонорару і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Однак, з аналізу статті 134 КАС України випливає, що крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в т.ч. неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині 5 цієї статті. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Відповідач заперечує проти задоволення вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, зазначаючи, що дана справа є справою незначної складності, не належить до категорії складних та її ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, що, у свою чергу, не потребує значних адвокатських витрат.

Суд погоджується з позицією відповідача та зазначає, що розмір витрат на правничу допомогу повинен відповідати принципам співмірності та верховенства права згідно з ч. 1 ст. 8 Конституції України. На думку суду, вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню, оскільки підготовка до вказаної справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, а тому не потребувала значних витрат часу та коштів, які заявлені позивачем як витрати на правову допомогу.

У даному випадку суд бере до уваги, що адвокатом дійсно складений адміністративний позов, вчинено процесуальні дії, безпосередньо пов`язані з розглядом даної справи. При цьому вартість погоджена сторонами у договорі. Разом з тим, суд враховує, що для розгляду справи адвокат у судове засідання не з`являвся, оскільки справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а надані послуги зводилися виключно до підготовки позовної заяви, яку надіслано до суду засобами поштового зв`язку. Крім того, суд не враховує час, витрачений адвокатом на надання консультації щодо спору, вивчення та аналіз документації та правовий аналіз питань, пов`язаних з підставами та порядком нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначенням розміру суми, яка підлягає виплаті за затримку розрахунку при звільненні, оскільки не зрозуміло, яка саме допомога була надана з таких питань.

Таким чином, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд виходить з оцінки складності справи, обсягу наданих адвокатом послуг та часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг).

Враховуючи викладене, відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає за необхідне присудити позивачу за рахунок бюджетних асигнувань Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України 600,00 грн в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України (01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, буд. 10, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 12863,03 грн (дванадцять тисяч вісімсот шістдесят три грн 03 коп.).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 600,00 грн в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.М. Опімах