Справа № 480/5678/20
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2021-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 р.Справа № 480/5678/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Севастьянової А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Сумської обласної прокуратури на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.03.2021, головуючий суддя І інстанції: В.О. Павлічек, м. Суми, повний текст складено 30.05.21 року по справі № 480/5678/20

за позовом ОСОБА_1

до Шостої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора , Офісу Генерального прокурора України , Сумської обласної прокуратури

про визнання протиправними та скасування рішення та наказу,поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач), звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Шостої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора (далі - перший відповідач, Кадрова комісія № 6), Офісу Генерального прокурора (далі - другий відповідач, Офіс), Сумської обласної прокуратури (далі - Прокуратура, третій відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Шостої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора від 20 липня 2020 року про неуспішне проходження атестації першим заступником прокурора Сумської області ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора № 188к від 24.07.2020р. про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника прокурора Сумської області;

- поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Сумської області з 04 серпня 2020 року, зарахувавши час вимушеного прогулу у загальний строк служби в органах прокуратури України;

- стягнути з Офісу Генеральної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 04.08.2020 року і до моменту фактичного поновлення на роботі.

В обґрунтування позову зазначив, що рішення Кадрової комісії № 6 Офісу Генерального прокурора з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 20.07.2020 відносно ОСОБА_1 , яким позивача визнано таким, що не успішно пройшов атестацію за результатами співбесіди, є протиправним, невмотивованим та таким, що ґрунтується виключно на підставі припущень, за відсутності жодних належних обґрунтовань та доказів, а тому підлягає скасуванню.

Неправомірним є і прийнятий на підставі вказаного рішення Кадрової комісії № 6 наказ Генерального прокурора № 188к від 24.07.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади в органах прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», оскільки зазначена в оскаржуваному наказі норма права в якості підстави для звільнення позивача підлягає застосуванню лише при звільненні прокурора з посади внаслідок реорганізації, ліквідації органу прокуратури або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, тобто перетворення прокуратури Сумської області як юридичної особи, що не мало місця у спірних відносинах. У зв`язку з чим вважає неможливим застосування у випадку його звільнення підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 №113-ІХ.

Враховуючи, що звільнення позивача відбулося з порушенням Закону України "Про прокуратуру", з посиланням на приписи ст. 235 КЗпП України та правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові від 30.07.2020 по справі №826/20119/14, просив суд в разі визнання незаконним та скасування вказаного наказу, поновити його на посаді та стягнути з Офісу Генерального прокурора, як головного розпорядника бюджетних коштів, в тому числі прокуратури Сумської області, на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 25.03.2021 адміністративний позов ОСОБА_1 до Шостої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора, Сумської обласної прокуратури про визнання протиправними та скасування рішення та наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Шостої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора від 20 липня 2020 року № 21 про неуспішне проходження атестації першим заступником прокурора Сумської області ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора № 188к від 24.07.2020 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника прокурора Сумської області.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Сумської області з 05 серпня 2020 року.

Стягнуто з Сумської обласної прокуратури (вул. Герасима Кондратьєва, 33, м. Суми, 40000. ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 330 644,09 грн. (триста тридцять тисяч шістсот сорок чотири гривні 09 коп.).

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Допущено до негайного виконання постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Сумської області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 44 154,34 грн. (сорок чотири тисячі сто п`ятдесят чотири гривні 34 коп.).

Третій відповідач, не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.03.2021 по справі № 480/5678/20 в частині задоволення позовних вимог скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована незгодою з висновком суду першої інстанції про протиправність рішення Кадрової комісії № 6 від 20.07.2020 № 21, оскільки останнє, як вказує апелянт, було прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом та пропорційно, а тому скасуванню не підлягає. З огляду на порушення позивачем Закону України «Про запобігання корупції», норм Стандартів професійної відповідності та викладу основних обов`язків і прав прокурорів, ухвалених Міжнародною асоціацією прокурорів у 1999 році, Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, затвердженого 27.04.2017 Всеукраїнською конференцією прокурорів (вказаного висновку комісія дійшла, з`ясувавши обставини придбання у 2017 році квартири дружиною позивача), а також зважаючи на недостатньо професійне, виважене виконання службових обов`язків позивачем, що вбачається із його втручання всупереч вимог ст. 36 КПК України у роботу процесуального керівника у кримінальному провадженні стосовно службових осіб ТОВ «Волана», досудове розслідування у якому здійснювалось слідчими УСБУ в Сумській області, що призвело до надходження численних скарг громадян та створення перешкод у здійсненні господарської діяльності цього підприємства, реалізації трудових прав сотень працівників і власників, що в свою чергу викликало великий громадський резонанс, вважає цілком вмотивованими спірні рішення.

Водночас не погоджується з висновками суду першої інстанції про прийняття кадровою комісією рішення з перевищенням повноважень з посиланням на віднесення до виключної компетенції Національного агентства з питань запобігання корупції (НАЗК) перевірки декларації позивача, оскільки кадрова комісія не вирішувала питання належності заповнення позивачем декларацій, не встановлювала вину особи у вчиненні корупційних правопорушень, не вчиняла дій, віднесених до виключної компетенції інших органів, у тому числі НАЗК, з контролю та перевірки декларацій, а діяла суто у межах своїх повноважень - в площині оцінки відповідності прокурора критерію доброчесності під час атестації, яка покладається саме на членів кадрової комісії і ґрунтується на засадах рівноправності та співпричетності до рішення. Крім того, процедура перевірки доброчесності прокурорів кадровими комісіями у межах атестації та перевірка їх декларацій НАЗК в рамках повної перевірки не є тотожними процесами, які прямо визначені різними законами, мають неоднакові предмет та мету, інші інструменти її досягнення та відповідно різні результати.

Також вказує, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про протиправність посилання в оскаржуваному наказі про звільнення на положення п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» з огляду на відсутність ознак ліквідації та реорганізації органу прокуратури, в якому станом на день звільнення обіймав посаду позивач, оскільки юридичним фактом, що зумовлює звільнення на підставі вказаної норми в даному випадку є рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації, яке Закон № 113-ІХ пов`язує не з рішенням про ліквідацію чи реорганізацію органу прокуратури або про скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, а насамперед з процедурою проходження прокурорами атестації, як складовою частиною процесу реформування органів прокуратури, введеного в дію Законом №113-ІХ з дня набрання ним чинності.

Вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також вважає такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на те, що вони є похідними від позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Генерального прокурора від 24.07.2020 № 188к. При цьому, посилаючись на правову позицію, викладену в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до якої задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню та визначити зазначену суму без утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначити в резолютивній частині рішення, а також п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, стверджує, що при нарахуванні та виплаті позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу обласна прокуратура зобов`язана здійснити відрахування єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, податку з доходів з фізичних осіб, військового збору, які повинні бути сплачені до державних фондів. Разом з цим, суд першої інстанції зобов`язав прокуратуру Сумської області сплатити ОСОБА_1 кошти без зазначення необхідності здійснити відрахування необхідних податків та зборів.

Позивач правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

У відповідності до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , працював в органах прокуратури, а з 20.01.2020 обіймав посаду першого заступника прокурора Сумської області згідно наказу про призначення № 23-к від 20.01.2020 року (а.с. 22, т.1).

Відповідно до вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ІХ від 19.09.2019 та наказу Генерального прокурора від 03.10.2019 року №221, позивач в 2020 році проходив атестацію.

За наслідками атестації, 20.07.2020 Шостою кадровою комісією з атестації прокурорів регіональних прокуратур (третій етап) ухвалено рішення № 21 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації за результатами співбесіди (а.с. 18 - 20, т.1).

У подальшому на підставі зазначеного рішення Шостої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур, наказом Генерального прокурора № 188к від 24.07.2020 р. ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника прокурора Сумської області та органів прокуратури з 04.08.2020 року (а.с. 21, т.1).

Позивач, вважаючи рішення № 21 від 20.07.2020 про неуспішне проходження атестації та прийнятий на його підставі наказ про звільнення протиправними, звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення Шостої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора з атестації прокурорів регіональних прокуратур № 21 від 20.07.2020 року про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з протиправності вказаного рішення, як такого, що не відповідає критеріям обґрунтованості та безсторонності, оскільки висновки відповідача є оціночними, відповідачем не надано доказів, які вважаються встановленими та мали вирішальне значення для його прийняття, та не враховано достовірність даних, на підставі яких було прийнято рішення кадровою комісією.

Визнаючи протиправним та скасовуючи наказ про звільнення ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки такої події, як реорганізація чи ліквідація органу прокуратури, в якому працював позивач, в дійсності не відбулося, а змінилася лише назва відповідача на «Сумську обласну прокуратуру», відсутні підстави для звільнення позивача за п.9 ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», яким передбачено можливість звільнення особи з органів прокуратури лише в разі їх реорганізації чи ліквідації.

При цьому суд вважав, що необхідним та ефективним способом відновлення порушеного права ОСОБА_1 є поновлення його саме на посаді першого заступника прокурора Сумської області, прокуратури Сумської області з 05.08.2020.

При цьому, відмовив у задоволенні вимог позивача щодо поновлення його на посаді саме з 04.08.2020, оскільки цей день є останнім днем роботи позивача відповідно до оскаржуваного наказу про звільнення.

У зв`язку з чим, застосувавши до спірних відносин положення ст. 235 КЗпП України, суд першої інстанції враховуючи дату звільнення ОСОБА_1 з прокуратури Сумської області (04.08.2020) та дату ухвалення рішення про поновлення на роботі (25.03.2021), а також розмір середньоденної заробітної плати позивача та кількість робочих днів, що минули за час вимушеного прогулу позивача, вирішив стягнути з Сумської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 330 644,09 грн.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, отже, перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.

Згідно з приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до статті 222 КЗпП України особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31.01.2018 у справі № 803/31/16, від 30.07.2019 у справі № 804/406/16, від 08.08.2019 у справі № 813/150/16.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України від 14.10.2014, № 1697-VII "Про прокуратуру" (далі по тексту - Закон № 1697-VII).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 16 Закону № 1697-VII незалежність прокурора забезпечується особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Згідно з частиною третьою статті 16 № 1697-VII прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Положеннями статті 7 Закону № 1697-VII визначено, що систему прокуратури України становлять: Офіс Генерального прокурора; обласні прокуратури; окружні прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

Статтею 9 Закону № 1697-VII передбачено, що Генеральний прокурор призначає на посади та звільняє з посад прокурорів Офісу Генерального прокурора у випадках та порядку, встановлених цим Законом.

Загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді визначені статтею 51 Закону № 1697-VII, яка передбачає, що прокурор звільняється з посади у разі:

1) неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров`я;

2 порушення ним вимог щодо несумісності, передбачених статтею 18 цього Закону;

3) набрання законної сили судовим рішенням про притягнення прокурора до адміністративної відповідальності за корупційне правопорушення, пов`язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про запобігання корупції";

4) неможливості переведення на іншу посаду або відсутності згоди на це у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі;

5) набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо нього;

6) припинення громадянства України або набуття громадянства іншої держави;

7) подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням;

8) неможливості подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді;

9) ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в раз скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Колегія суддів звертає увагу на те, що даний перелік підстав викладено у Законі № 1697-VII як вичерпний.

25 вересня 2019 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" № 113-IX (далі по тексту - Закон № 113-IX), яким запроваджено реформування системи органів прокуратури та внесено зміни до Кодексу законів про працю України шляхом доповнення статті 32 частиною п`ятою такого змісту : "Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус".

Статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус".

Законом № 113-ІХ також внесені зміни до Закону № 1697-VII «Про прокуратуру», зокрема, в тексті Закону № 1697-VII слова «Генеральна прокуратура України», «регіональні прокуратури», «місцеві прокуратури» замінено відповідно на «Офіс Генерального прокурора», «обласні прокуратури», «окружні прокуратури».

Статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою такого змісту:

"5. На звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження".

Прийняття вказаного Закону було спрямовано на запровадження першочергових і тимчасових заходів, пов`язаних передусім із кадровим перезавантаженням органів прокуратури шляхом атестації чинних прокурорів, а також надання можливості всім доброчесним кандидатам, які мають належні теоретичні знання та практичні навивки, на конкурсних засадах зайняти посаду прокурора у будь-якому органі прокуратури. Основною метою законопроекту є створення передумов для побудови системи прокуратури, діяльність якої базується на засадах ефективності, професійності, незалежності та відповідальності.

Зокрема, згідно з пунктом 6 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2010 року № 1697.

За приписами пункту 7 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Пунктом 10 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ передбачено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації.

Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком "Про затвердження Порядку проходження прокурорами атестації", затвердженим 03 жовтня 2019 року наказом Генерального прокурора № 221 (далі - Порядок № 221).

Пунктом 9 розділу І Порядку № 221 передбачено, що атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 цього Порядку.

Згідно з пунктом 10 розділу І Порядку № 221 заява, вказана у пункті 9 розділу І цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15 жовтня 2019 року (включно). Заява підписується прокурором особисто.

Як вбачається з матеріалів справи, всі вищезазначені вимоги щодо ініціювання проходження атестації ОСОБА_1 дотримано, ним подано заяву у встановлений строк і за визначеною формою, у зв`язку з чим його допущено до проходження атестації прокурорів.

Пунктом 12 Прикінцевих і перехідних положень Закону № 113-ІХ визначено, що предметом атестації є оцінка професійної компетентності прокурора, професійної етики та доброчесності прокурора.

Згідно з п. 13 розд. II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ атестація прокурорів включає такі етапи:

складення іспиту у формі анонімного письмового тестування або у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора. Результати анонімного тестування оприлюднюються кадровою комісією на офіційному вебсайті Генеральної прокуратури України або Офісу Генерального прокурора не пізніше ніж за 24 години до проведення співбесіди;

проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.

Атестація може включати інші етапи, непроходження яких може бути підставою для ухвалення кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації прокурором. Перелік таких етапів визначається у Порядку проходження прокурорами атестації, який затверджує Генеральний прокурор.

З аналізу наведених норм слідує, що законодавець ввів у дію чітко та однозначно визначену процедуру реформування органів прокуратури, зазначивши, які саме дії мають вчинити особи з метою подальшого проходження служби в органах прокуратури, та явно і очевидно окресливши умову продовження служби - успішне проходження атестації.

Відповідно до п. 7 - п. 9 розділу І Порядку № 221 повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів не допускається. Якщо складання відповідного іспиту було перервано чи не відбулося з технічних або інших причин, незалежних від членів комісії та прокурора, комісія призначає новий час (дату) складання відповідного іспиту для прокурора.

За результатами атестації прокурора відповідна кадрова комісія ухвалює одне із таких рішень:

1) рішення про успішне проходження прокурором атестації;

2) рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.

Порядок проведення співбесіди визначений розділом ІV Порядку № 221, відповідно до якого у разі набрання прокурором за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки кількості балів, яка дорівнює або є більшою, ніж прохідний бал, прокурор допускається до співбесіди.

До початку співбесіди прокурор виконує практичне завдання з метою встановлення комісією його рівня володіння практичними уміннями та навичками. Перед початком виконання практичного завдання член комісії в присутності інших членів комісії надає прокурорам, які будуть виконувати практичне завдання, письмово викладені умови практичного завдання. Фотографування або винесення письмово викладених умов практичного завдання за межі приміщення, у якому відбувається виконання практичного завдання, забороняється. Якщо практичне завдання передбачає застосування норм законодавства, то прокурорам дозволяється користуватися паперовими текстами норм відповідних законодавчих актів. Комісія не зобов`язана надавати прокурорам тексти норм законодавчих актів. На виконання практичного завдання прокурору надається 45 хвилин. Виконання практичного завдання після завершення наданого часу забороняється. Після виконання завдання прокурор здає комісії написане ним вирішення завдання на аркуші (аркушах) з відміткою комісії.

Співбесіда проводиться кадровою комісією з прокурором державною мовою в усній формі. Співбесіда з прокурором може бути проведена в один день із виконанням ним практичного завдання.

Для проведення співбесіди кадрова комісія вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі про:

1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та їх результати;

2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг;

3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора;

4) інформацію про зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень.

Фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, у тому числі на визначену кадровою комісією електронну пошту, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Кадровою комісією під час проведення співбесіди та ухвалення рішення без додаткового офіційного підтвердження можуть братися до уваги відомості, отримані від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно).

Дослідження вказаної інформації, відомостей щодо прокурора, який проходить співбесіду (далі - матеріали атестації), здійснюється членами кадрової комісії.

Перед проведенням співбесіди члени комісії можуть надіслати на електронну пошту прокурора, яка вказана у заяві про намір пройти атестацію, повідомлення із пропозицією надати письмові пояснення щодо питань, пов`язаних з матеріалами атестації. У цьому випадку протягом трьох днів з дня отримання повідомлення, але не пізніше ніж за день до дня проведення співбесіди, прокурор може подати комісії електронною поштою письмові пояснення (у разі необхідності - скановані копії документів).

Співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження членами комісії матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання.

Співбесіда прокурора складається з таких етапів:

1) дослідження членами комісії матеріалів атестації;

2) послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання;

Співбесіда проходить у формі засідання комісії.

Члени комісії мають право ставити запитання прокурору, з яким проводять співбесіду, щодо його професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Після завершення обговорення з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання члени комісії без присутності прокурора, з яким проводиться співбесіда, обговорюють її результати, висловлюють пропозиції щодо рішення комісії, а також проводять відкрите голосування щодо рішення комісії стосовно прокурора, який проходить атестацію. Результати голосування вказуються у протоколі засідання.

Залежно від результатів голосування комісія ухвалює рішення про успішне проходження прокурором атестації або про неуспішне проходження прокурором атестації.

Прокурори, які проходять співбесіду, запрошуються комісією на проголошення ухваленого комісією рішення про результати їх атестації.

Результати атестації прокурорів за підсумками проведення співбесіди оприлюднюються на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора).

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами факт проходження позивачем перших двох етапів атестації та допуск до співбесіди.

Так, як вбачається з оскаржуваного рішення Шостої кадрової комісії від 20.07.2020 "Про неуспішне проходження прокурором атестації" підставами для висновку про неуспішне проходження позивачем атестації є з`ясування комісією обставин, що свідчать про невідповідність першого заступника прокурора Сумської області ОСОБА_1 вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності (а.с. 18-20, т. 1), а саме:

- сумніви щодо відповідності першого заступника прокурора Сумської області ОСОБА_1 критерію доброчесності виникли у зв`язку з декларуванням за 2015-2019 роки нерухомого майно: квартири в м. Суми загальною площею 72,7 кв.м, придбаної його дружиною у 2015 році за надмірно низькою (порівняно з ринковою) ціною, яка у понад 3 рази є нижчою від її оціночної вартості (149,9 тис. грн. проти 524 тис. грн);

- сумніви щодо відповідності першого заступника прокурора Сумської області ОСОБА_1 критерію дотримання правил прокурорської етики, обґрунтовуються в оскаржуваному рішенні тим, що діяльність ОСОБА_1 при здійсненні службових обов`язків є недостатньо професійною, виваженою та має ознаки втручання у роботу процесуального керівника у кримінальному провадженні, чим порушено вимоги ст. 36 КПК України. Зокрема, зазначено, що ігноруючи позицію процесуального керівника про необхідність відкладання розгляду клопотання слідчого про арешт майна, ОСОБА_1 листом від 29.05.2020 № 32-1975-29 у позапроцесуальний спосіб звернувся до слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми з приводу прискорення розгляду вказаного клопотання, що в подальшому призвело до найшвидшого винесення слідчим суддею незаконної ухвали від 02.06.2020 про арешт майна ТОВ «Волана», чим створено перешкоди у здійсненні господарської діяльності та реалізації трудових прав сотень працівників і власників, що викликало великий громадський резонанс та призвело до надходження численних скарг громадян. Після чого ухвалою Сумського апеляційного суду від 03.07.2020 було скасовано вказану ухвалу слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 02.06.2020, як таку, що винесена з численним порушенням вимог КПК України та прав громадян (які тривали майже 5 місяців), що, на думку комісії, також свідчить про неналежну організацію прокурорами процесуальної діяльності та забезпечення законності в цій сфері, за яку в прокуратурі області відповідає ОСОБА_1 .

Надаючи оцінку рішенню Кадрової комісії №6 з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 20.07.2020 № 21 про неуспішне проходження атестації першим заступником прокурора Сумської області ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.

Так, як зазначалось вище, під час співбесіди Комісією мають враховуватись всі матеріали атестації прокурора, зокрема, результати проходження ним попередніх етапів атестації, їх послідовне обговорення.

Разом з цим, як вбачається з наявного в матеріалах справи протоколу №14 засідання шостої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 20.07.2020 (т.1 а.с. 215), без будь-якого дослідження та обговорення матеріалів атестації ОСОБА_1 (ані результатів анонімного тестування, ані виконаного практичного завдання), головою комісії поставлено на голосування пропозицію щодо ухвалення рішення про успішне проходження атестації прокурором ОСОБА_1 , враховуючи лише результати проведеної співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

При цьому, колегія суддів зауважу, що як вбачається з наведеного у вказаному протоколі розподілу голосів по вказаному питанню, за прийняття такого рішення проголосувало двоє членів комісії, проти - четверо. Разом з цим, вирішено ухвалити рішення про неуспішне проходження атестації прокурором ОСОБА_1 .

Таким чином, з наведеного слідує, що оскаржуване рішення Кадрової комісії № 6 було прийнято без дослідження матеріалів атестації позивача щодо успішного проходження ним двох етапів атестації, які передують проведенню співбесіди (анонімне тестування та практичне завдання), у зв`язку з чим, відповідно, не надано жодної оцінки результатам двох етапів атестації та, як наслідок, не наведено жодного аргументу з приводу неможливості їх врахування при прийнятті рішення про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації прокурорів, що в свою чергу свідчить про невмотивованість такого рішення.

Щодо висновків Кадрової комісії № 6, наведених безпосередньо в рішенні №21 від 20.07.2020, зокрема, щодо невідповідності прокурора вимогам доброчесності, колегія судів зазначає наступне.

Так, сумніви щодо відповідності першого заступника прокурора Сумської області ОСОБА_1 критерію доброчесності виникли у Кадрової комісії № 6 у зв`язку з декларуванням за 2015-2019 роки нерухомого майно: квартири в м. Суми загальною площею 72,7 кв.м, придбаної його дружиною у 2015 році за надмірно низькою (порівняно з ринковою) ціною, яка у понад 3 рази є нижчою від її оціночної вартості (149,9 тис. грн. проти 524 тис. грн). Зроблено висновок, що визначення ціни вказаної квартири саме у розмірі 149900 грн має ознаки фіктивності та змови сторін, оскільки фізичні особи між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, мали право розраховуватися готівкою в розмірі не більше 150 тис. грн, а також, що велика різниця реальної вартості покупки дружиною ОСОБА_1 вказаної квартири (524 тис. грн.) може свідчити не про знижку, а про штучно сформовану ціну, яку могли умисно занизити, у тому числі з огляду на службове становище позивача.

Разом з цим, за приписами пункту 8 частини першої статті 11 Закону України від 14.10.2014 N 1700-VII "Про запобігання корупції" (далі - Закон N 1700-VII, тут і далі, станом на час виникнення спірних правовідносин) саме до повноважень НАЗК належать здійснення в порядку, визначеному цим Законом, контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя суб`єктів декларування.

Відповідно до частини першої та другої статті 50 Закону №1700-VII НАЗК проводить перевірку декларації на підставі інформації, отриманої від фізичних та юридичних осіб, із засобів масової інформації та інших джерел, про можливе відображення у декларації недостовірних відомостей. У разі встановлення за результатами повної перевірки декларації відображення у декларації недостовірних відомостей Національне агентство письмово повідомляє про це керівника відповідного державного органу, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, їх апарату, юридичної особи публічного права, в якому працює відповідний суб`єкт декларування, та спеціально уповноважені суб`єкти у сфері протидії корупції.

Отже, повноваження стосовно здійснення контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, незалежно від посади, яку займає така особа, віднесені до виключної компетенції НАЗК і можуть бути реалізовані в порядку, визначеному Законом №1700-VII.

Аналогічний висновок, викладено в постанові Верховного Суду від 13.05.2021 у справі №120/3458/20-а.

Таким чином, колегія суддів вважає, що Кадрова комісія № 6 під час прийняття рішень, не повинна перебирати на себе компетенцію інших органів влади в частині встановлення фактів, що за наведеними вище приписами законодавства не належать до її компетенції, а віднесені до виключних повноважень інших органів держави, а тому висновок Кадрової комісії № 6 в частині невідповідності позивача критерію доброчесності, який ґрунтується на суб`єктивних припущеннях щодо недостовірності відомостей про задеклароване позивачем нерухоме майно, за відсутності отримання будь-яких рішень з цього приводу від НАЗК під час проведення атестації позивача, є необґрунтованим та неприйнятним.

При цьому, судом апеляційної інстанції не заперечується факт того, що проведення добору на вакантні посади прокурорів є дискреційними повноваженнями кадрової комісії. Водночас, обсяг цієї дискреції не може бути необмеженим і повинен підлягати зовнішньому/публічному контролю, в тому числі судовому. Процес та результат добору повинен бути зрозумілим як безпосереднім учасникам цих відносин, зокрема кандидату, так і суспільству загалом, адже коли йдеться про необхідність сформувати якісний прокурорський корпус, якому довіряло б це суспільство, то обґрунтованість/умотивованість рішень щодо добору кожного прокурора є необхідною для цього умовою та гарантією.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що відомості щодо нерухомого майна, належного дружині позивача, зокрема, ціна договору та ринкова вартість майна, задекларовані останнім, відповідають відомостям щодо такого майна, відображеним у договорі купівлі-продажу квартири від 15.04.2015 (т. 2 а.с. 47-49), на підставі якого відбулося придбання.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість та невмотивованість висновків останньої, викладених в оскаржуваному рішенні від 22.07.2020 в частині невідповідності позивача критерію доброчесності.

При цьому, слід зауважити, що визначення поняття "доброчесність" взагалі відсутнє у національному законодавстві України.

Щодо, наведених в оскаржуваному рішенні Кадрової комісії № 6 сумнівів у відповідності прокурора критерію професійної компетентності, обґрунтованих тим, що діяльність ОСОБА_1 має ознаки втручання у роботу процесуального керівника у кримінальному провадженні, чим порушено вимоги ст. 36 КПК України, а саме ігноруючи позицію процесуального керівника про необхідність відкладання розгляду клопотання слідчого про арешт майна, ОСОБА_1 листом від 29.05.2020 № 32-1975-29 у позапроцесуальний спосіб звертався до слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми з приводу прискорення розгляду вказаного клопотання, колегія суддів зазначає наступне.

Так, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, 29.05.2020 року позивач звертався із листом (реєстраційний вих. номер 32-1975-29) до слідчого судді Зарічного районного суду м.Суми Капкіна О.Б. з проханням невідкладного розгляду клопотання про накладення арешту на майно, поданого слідчим в ОВС СБУ УСБУ в Сумській області у кримінальному провадженні № 0000006, так як розгляд клопотання було відкладено суддею на строк, який перевищував процесуальні строки, визначені ч. 1 ст. 172 КПК України (а.с. 90 - 91, т.2). Після чого слідчим суддею Капкіним О.Б. було винесено ухвалу від 02.06.2020 року, якою задоволено клопотання слідчого в ОВС СБУ УСБУ в Сумській області у кримінальному провадженні № 0000006 та накладено арешт на майно ТОВ «Волана» (а.с. 99 - 101, т.2). Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду від 03.07.2020 ухвалу слідчого судді Зарічного районного суду м.Суми Капкіна О.Б. від 02.06.2020 року, якою задоволено клопотання слідчого в ОВС СБУ УСБУ в Сумській області у кримінальному провадженні № 0000006 та накладено арешт на майно майна ТОВ «Волана», скасовано, у задоволенні вказаного клопотання відмовлено (а.с. 106 - 109, т.2)

У зв`язку з чим, постановою прокурора прокуратури Сумської області від 10.07.2020 скасовано як необґрунтовану постанову старшого слідчого УСБУ в Сумській області від 19.02.2020 у кримінальному провадженні № 0000006 про визнання речовими доказами низки виробничих приміщень (а.с. 110 - 111, т.2).

Наведені обставини, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення від 22.07.2020, на думку Кадрової комісії №6 свідчать про неналежну організацію прокурорами процесуальної діяльності та забезпечення законності в сфері, за яку в прокуратурі області відповідає ОСОБА_1 .

Отже, фактично, проаналізувавши вказані обставини, Кадровою комісією № 6 встановлено порушення позивачем приписів КПК України, які регулюють процесуальну діяльність позивача, як заступника прокурора області в межах відповідного кримінального провадження.

При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, Кадровою комісією № 6, при дослідженні наведених вище обставин, та покладення їх в основу мотивування оскаржуваного рішення в частині невідповідності позивача критерію професійної компетентності, не взято до уваги, що на вказані дії позивача було подано скаргу до кадрової комісії з розгляду дисциплінарних скарг про вчинення дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів, в результаті розгляду якої рішенням члена кадрової комісії з розгляду дисциплінарних скарг про вчинення дисциплінарного проступку від 09.07.2020 № 662дс-20 було відмовлено у відкритті дисциплінарного провадження відносно прокурора ОСОБА_1 в зв`язку із відсутністю конкретних відомостей про наявність дисциплінарного проступку. При цьому зазначено, що для оскарження дій (бездіяльності) прокурора та слідчого в межах кримінального процесу визначена спеціальна процедура, яка чітко регламентована ст.ст.303 - 307 КПК України (т.1 а.с. 15 - 17).

Доказів дослідження Кадровою комісією № 6 вказаного рішення дисциплінарної комісії від 09.07.2020 № 662дс-20 та, відповідно, мотивів його неприйняття, матеріали справи не містять.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає, що вказані обставини мають суттєве значення, оскільки рішення члена дисциплінарної комісії від 09.07.2020 №662дс-20 містить висновки щодо наведених вище дій позивача, протилежні тим, що викладені з приводу цих самих обставин в оскаржуваному рішенні Кадрової комісії № 6.

Колегія суддів зауважує, що рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення для його прийняття. У разі ж відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Оцінка професійної компетентності прокурора та професійної етики та доброчесності прокурора (п. 12 «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ) - це суб`єктивне відображення інформації про прокурора, отриманої в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті КДКП, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади, через яку може виникнути обґрунтований сумнів щодо доброчесності першого.

Визначення відповідності або невідповідності прокурора критеріям має відбуватися на основі сумарної оцінки всієї інформації, яка свідчить про порушення вимог професійної компетентності, професійної етики та доброчесності (за винятком грубих порушень, наявності яких самих по собі є достатньою для твердження про невідповідність прокурора критеріям професійної компетентності, професійної етики чи доброчесності).

Належна мотивація рішення (як форма зовнішнього вираження дискреційних повноважень) дає можливість перевірити, як саме (за якими ознаками) відбувалася процедура добору і чи була дотримана процедура його прийняття. Її обсяг і ступінь залежить від конкретних обставин, які були предметом обговорення, але у будь-якому випадку має показувати, прикладом, що доводи/пояснення кандидата взято до уваги і, що важливо, давати розуміння чому і чим керувалася кадрова комісія, коли оцінювала кандидата, тобто, які мотиви ухваленого рішення.

Зокрема, рішення можна вважати вмотивованим, якщо в ньому зазначено обставини, що мають значення для правильного вирішення кожного з перелічених у Порядку №11 питань, які мають бути дослідженні в межах процедури добору на вакантні посади прокурорів; є посилання на докази, на підставі яких ці обставини встановлено; є оцінка доводів та аргументів особи, яка приймає участь у процедурі добору; є посилання на норми права, якими керувалася кадрова комісія. Таке рішення повинно містити судження комісії щодо професійної, особистої, соціальної компетентності кандидата, його доброчесності та професійної етики, відтак його здатності на належному рівні здійснювати покладені на нього законом обов`язки на займаній посаді.

В оскаржуваному рішенні Кадрова комісія № 6 обмежилась лише стислим (загальним, невизначеним) посиланням на наявність окремих обставин, які свідчать про невідповідність кандидатури позивача вимогам професійної компетентності, доброчесності, що жодним чином не дає змоги встановити дійсні підстави/мотиви, з яких виходила остання під час прийняття такого рішення.

З огляду на викладене, враховуючи відсутність в оскаржуваному рішенні Кадрової комісії № 6 мотивів його прийняття, посилань на конкретні обставини і підстави, ненадання жодної оцінки результатам проходження позивачем етапів атестації, що передували проведенню співбесіди (анонімне тестування та практичне завдання), а також наведені в протоколі засідання Комісії № 14 від 20.07.2020 результати голосування членів останньої (за - 2, проти - 4) щодо ухвалення рішення про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації, колегія суддів вважає рішення Кадрової комісії №6 від 20.07.2020 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на недотримання при його прийнятті вимог щодо ясності, чіткості, доступності, зрозумілості та обґрунтованості прийнятого рішення за результатами атестації, виконання яких є запорукою доведення до прокурора, який проходить атестаційну процедуру, правомірності прийнятого щодо нього рішення та передбачуваності наслідків його прийняття.

Щодо позовним вимог про визнання протиправним та скасування наказу Генерального прокурора № 188к від 24.07.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника прокурора Сумської області, колегія суддів зазначає наступне.

Так, як вбачається зі змісту вказаного наказу, нормативною підставою для звільнення ОСОБА_1 з посади та з органів прокуратури в наказі № 188к від 24.07.2020 року вказано статтю 9, пункт 2 частини другої статті 41 Закону України "Про прокуратуру", підпункт 2 пункту 19 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 9 Закону № 1697-VII Генеральний прокурор призначає прокурорів на адміністративні посади та звільняє їх з адміністративних посад у випадках та порядку, встановлених цим Законом.

Приписами пункту 2 частини другої статті 41 Закону № 1697-VII визначено, що повноваження прокурора на адміністративній посаді припиняються в разі звільнення з посади прокурора або припинення повноважень на посаді прокурора.

Згідно з підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ, прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови настання однієї із наступних підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

Отже, з наведеного слідує, що посилання в оскаржуваному наказі на п.9 ч.1 ст.51 Закону № 1697-VII, як на підставу для звільнення у системному зв`язку з нормою пп.2 п.19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, вказує на обов`язкову необхідність сукупності двох юридичних фактів для прийняття рішення про звільнення:

- рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури;

- ліквідацію чи реорганізацію органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або скорочення частини кількості прокурорів органу прокуратури.

Текстове викладення підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX у разі зміни застосованого словосполучення «на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру"» на текстовий виклад цієї норми в Законі № 1697-VII - буде виглядати так: «прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора «у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури» і за умови наявності рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури».

У разі, якщо б застосування підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX не потребувало наявності факту ліквідації, реорганізації або скорочення, не було б потрібним саме посилання на пункт 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697-VII.

Колегія суддів також зазначає, що Законом № 113-IX фактично передбачено переведення прокурорів в разі зміни установи (органу прокуратури) внаслідок реорганізації чи ліквідації.

Однак в даному випадку ні реорганізація, ні ліквідація прокуратури Сумської області, де був працевлаштований позивач не відбувалася.

Станом на день звільнення - 04.08.2020 року прокуратура Сумської області в якій працював позивач, не ліквідована, накази про скорочення штатної чисельності не видавалися.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, перейменування без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи "Прокуратури Сумської області" на "Сумську обласну прокуратуру" здійснено на підставі наказу Офісу Генерального прокурора від 03.09.2020 № 410.

08.09.2020 наказом Офісу Генерального прокурора № 414 днем початку роботи обласних прокуратур визначено 11.09.2020.

Отже, доведеними в судовому засіданні та не спростованими третім відповідачем є обставини відсутності реорганізації чи ліквідації юридичної особи третього відповідача на момент звільнення ОСОБА_1 .

Судова колегія наголошує, що позивач не міг бути звільненим за цією нормою без наявності юридичного факту реорганізації чи ліквідації прокуратури Сумської області, де він був працевлаштований.

З огляду на викладене, вірними є твердження позивача, що його звільнення за пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" відбулось за відсутності для цього законних та обґрунтованих підстав.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі по тексту також ЄСПЛ).

Згідно з частинами першою та другою ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" №1906-IV від 29.06.2004 р. (із змінами та доповненнями), чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Протоколу № 1 та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

ЄСПЛ визнає звільнення працівника з роботи, у тому числі з посад публічної служби однозначним втручанням у право на повагу до приватного життя.

За сталою практикою Європейського Суду, приватне життя "охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру" (див. п. 25 "C. проти Бельгії" від 07 серпня 1996 року (Reports 1996)). Стаття 8 Конвенції "захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом" (див. п. 61 рішення Суду у справі "Pretty проти Сполученого Королівства" (справа № 2346/02, ECHR 2002)). Поняття "приватне життя" не виключає в принципі діяльність професійного чи ділового характеру. Адже саме у діловому житті більшість людей мають неабияку можливість розвивати відносини із зовнішнім світом (див. п. 29 рішення Суду у справі "Niemietz проти Німеччини" від 16 грудня 1992 року). Таким чином, обмеження, встановлені щодо доступу до професії, були визнані такими, що впливають на "приватне життя" (див. п. 47 рішення Суду у справі "Sidabras and Dћiautas проти Латвії" (справи № 55480/00 та № 59330/00, ECHR 2004) і п.п. 22-25 рішення Суду у справі "Bigaeva проти Греції" від 28 травня 2009 року (справа 26713/05)). Крім того, зазначалося, що звільнення з посади становило втручання у право на повагу до приватного життя (див. п.п. 43-48 рішення Суду у справі "Ozpinar проти Туреччини" від 19 жовтня 2010 року (справа № 20999/04)).

Отже, виходячи з викладеного, спірне рішення Кадрової комісії № 6 від 20.07.2020 року та наказ про звільнення позивача № 188к від 24.07.2020 становили втручання держави у його приватне життя і оцінюється судом крізь призму дотримання нею наступних критеріїв: 1) чи здійснювалося таке втручання на підставі закону, тобто чи мало втручання правове підґрунтя у національному законодавстві; 2) чи мало втручання у здійснення права легітимну мету; 3) чи є таке втручання необхідним у демократичному суспільстві.

За усталеною практикою Європейського Суду з прав людини, втручання вважатиметься "необхідним у демократичному суспільстві" для досягнення законної мети, якщо воно відповідає "нагальній суспільній необхідності", та, зокрема, якщо воно є пропорційним переслідуваній законній меті. Хоча саме національні органи влади здійснюють початкову оцінку необхідності втручання, остаточна оцінка щодо відповідності та достатності наведених підстав для втручання, залишається предметом вивчення Суду на відповідність вимогам Конвенції (див., наприклад, рішення у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" [ВП] (Chapman v. the United Kingdom) [GC], заява № 27238/95, пункт 90, ЄСПЛ 2001).

Колегія суддів наголошує, що застосовуючи норми розділу «Прикінцеві і перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», прокурор Сумської області не мав повноважень звільняти позивача з підстав, інших ніж визначені Законом України «Про прокуратуру», а враховуючи, що підпункт 2 пункту 19 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» міг бути застосований тільки у разі реорганізації чи ліквідації органу прокуратури чи скорочення штату прокурорів, події яких у спірних відносинах не відбулися, втручання держави у приватне життя ОСОБА_3 у вигляді звільнення позивача з посади здійснено не на підставі закону.

Суд апеляційної інстанції у цьому втручанні не вбачає і легітимної мети. Закон № 113-IX не містить вказівки на таку мету. Враховуючи наявність суспільної думки щодо необхідності реформування органів прокуратури з метою відновлення довіри суспільства до прокуратури, колегія суддів не знаходить будь-якого зв`язку між відновленням довіри суспільства до прокуратури та звільненням окремого працівника без визначення будь-яких його винних дій чи проступків, неналежної чи недоброчесної поведінки.

Відповідно, не йде мова про пропорційність вчиненого відповідачем у цій справі втручання до приватного життя позивача.

17 жовтня 2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» (набуло статусу остаточного 24 лютого 2020 року), яке стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців на підставі приписів Закону України «Про очищення влади». ЄСПЛ визнав, що звільнення заявників становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя. Застосовані заборони мали дуже серйозні наслідки для здатності заявників встановлювати і розвивати відносини з іншими та зашкодили їхній соціальній і професійній репутації, а також значною мірою вплинули на них. Заявники були звільнені із забороною обіймати посади державної служби, одразу втративши всі свої здобутки. Їм було заборонено обіймати будь-які посади державної служби у сфері, в якій вони багато років працювали як державні службовці (п. 209 рішення).

ЄСПЛ вказав, що застосування до заявників встановлених Законом України «Про очищення влади» заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі Закону лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли пан ОСОБА_2 був Президентом України (п. 294).

Аналогічно, у цій адміністративній справі звільненню позивача з посади не передувала будь-яка індивідуальна оцінка його роботи на посаді прокурора, йому не інкриміновано жодних незаконних дій, прорахунків у роботі чи незадовільної поведінки, яка була б несумісною зі статусом прокурора.

У своєму рішенні від 3 червня 2020 року у справі № 817/3431/14 Верховний Суд зазначив, що аналіз цього рішення ЄСПЛ (у справі «Полях та інші проти України») та встановленого в ньому порушення ст. 8 Конвенції щодо всіх заявників дає змогу дійти висновку, що застосований до заявників законодавчий механізм очищення влади (люстрації), визначений Законом України «Про очищення влади», суперечить верховенству права, оскільки порушує права людини, поважати які Україна повинна, оскільки взяла на себе міжнародні зобов`язання, ратифікувавши Конвенцію. Без встановлення зв`язку між указаними особами та узурпацією влади неможливо дійти висновку, що було досягнуто легітимної мети цього Закону недопущення до участі в управлінні державними справами саме осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. Отже, неможливо й дійти висновку, що було досягнуто справедливого балансу між захистом інтересів демократичного суспільства, з одного боку, та повагою до прав позивача з другого.

Аналогічно у цій адміністративній справі до позивача було застосовано механізм звільнення, який порушує конституційні принципи (стаття 19 Конституції України) та окремі конституційні права громадянина, а також конвенційне право на повагу до приватного життя; суперечить міжнародним зобов`язанням України.

З урахуванням викладеного, враховуючи, що подія для застосування п.9 ч.1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" (ліквідація, реорганізація чи скорочення органу прокуратури) як підстави для звільнення не настала, колегія суддів дійшла висновку про визнання протиправними рішення № 21 від 20 липня 2020 року Шостої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора про визнання ОСОБА_1 таким, що неуспішно пройшов атестацію та наказу Генерального прокурора № 188к від 24.07.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника прокурора Сумської області, у зв`язку з чим такі рішення є такими, що підлягають скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його саме на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 09.10.2019 по справі №П/811/1672/15.

З огляду на наведені вище приписи ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України та правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 09.10.2019 по справі №П/811/1672/15, яка в силу ч.5 ст. 242 КАС України є обов`язковою для врахування, колегія суддів приходить до висновку про поновлення позивача на посаді першого заступника прокурора Сумської області, яку він займав перед звільненням.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що ефективним способом захисту прав ОСОБА_1 є його поновлення на посаді з наступного робочого дня за днем звільнення (04.08.2020), тобто з 05.08.2020.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» (із змінами і доповненнями) порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Пунктом 2 вказаного Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 5 цього Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 цього ж Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки Сумської обласної прокуратури, розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 за останні два перед звільненням місяці становить 2053,69 грн.

Як зазначалось вище, ОСОБА_1 було звільнено з посади першого заступника прокурора Сумської області з 04.08.2020, тобто першим днем вимушеного прогулу є 05.08.2020.

Отже, враховуючи, що першим днем вимушеного прогулу позивача є 05.08.2020, справу вирішено по суті 25.03.2021, то на період часу вимушеного прогулу позивача з 05.08.2020 по 25.03.2021 (включаючи перший та останній день цього проміжку) припадає всього 161 робочий день.

З урахуванням викладеного, стягненню з Сумської обласної прокуратури на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.08.2020 по 25.03.2021 у сумі 330 644,09 грн (2053,69 грн (середньоденний заробіток позивача) х 161 день (робочі дні за час вимушеного прогулу)).

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції зобов`язано прокуратуру Сумської області сплатити ОСОБА_1 кошти без зазначення необхідності здійснити відрахування необхідних податків та зборів, колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до абзацу першого пункту 3 розділу ІІІ Порядку №100 суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Крім того, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 21.03.2019 у справі № 201/12340/16-а (2а/201/1042/2016).

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Сумської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.03.2021 по справі № 480/5678/20 в частині задоволення позовних вимог залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) С.П. Жигилій О.В. Присяжнюк
Повний текст постанови складено 26.07.2021 року