Справа № 420/3998/21
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2021-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/3998/21
Головуючий в 1 інстанції: Корой С.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурії О.В.,
судді Вербицької Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2021 року ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (надалі відповідач, ГУ ДМС), в якому просив:

- рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №45 від 09.03.2021 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - визнати неправомірним та скасувати;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина Нігерії ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що відповідач безпідставно відмовив йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не взявши до уваги реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - ОСОБА_2 . Крім того, позивач зазначає, що ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.05.2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач є громадянином Нігерії, уродженцем м. Лагос (Нігерія). За національністю нігерієць, за етнічною належністю відноситься до групи йоруба, за віросповіданням християнин - православний. Рідна мова йоруба, позивач також володіє англійською, російською та українською мовами на рівні спілкування. За сімейним станом офіційно неодружений, але проживає у громадянському шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3 , з якою має спільну доньку.

19.12.2009 року виїхав з Нігерії авіарейсом Лагос (Нігерія) - Стамбул (Туреччина) Сімферополь (Україна) на підставі студентської візи.

Згідно листа ГУ ДМС в Миколаївській області позивач був документований посвідкою на тимчасове проживання з метою навчання серії НОМЕР_1 від 21.07.2014 року, термін дії до 30.03.2016 року, та яка 02.03.2016 року - знята з обліку на підставі клопотання ВНЗ.

18.02.2021 року відносно позивача складено реєстраційний листок як на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

09.03.2021 року Головним управлінням ДМС в Одеській області прийнято наказ №45 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину звернення позивача з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки під час перебування в Нігерії та перебуваючи поза її межами позивач та його родичі не зазнавали і не зазнають жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України « Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Колегія суддів погоджується з цими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України від 08 липня 2011 року №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671-VI).

За наведеними у пунктах 1, 4 та 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI визначеннями:

біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок попереднього розгляду заяв визначений у статті 8 Закону №3671-VI та, серед іншого, передбачає, що протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

З аналізу наведених законодавчих норм слідує, що на стадії попереднього розгляду за поданою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту можливе прийняття двох видів рішень - рішення про оформлення або рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Ці рішення приймаються на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Матеріали справи, зокрема анкета від 23.02.2021 року та протокол співбесіди від 26.02.2021 року свідчать, що позивач ( у позовній заяві позивач власні установчі дані вказує як: « ОСОБА_1 », в той же час, в особовій справі установчими даними позивача вказано: « ОСОБА_1 ») є громадянином Нігерії, який народився у Нігерії, м.Лагос, район Агеге, має повну вищу освіту, з 2016 року працює вантажником у м.Миколаєві на Миколаївському заводі кулінарних продуктів.

Виїзд з Нігерії заявник обґрунтовує наміром навчатися у ВНЗ України на моряка. Навчався в Україні, але на 3 курсі поїхав до Нігерії на практику і потім знову повернувся в Україну. Закінчив навчання і змінилися плани, закохався і дівчина завагітніла, проте за цей час закінчилася реєстрація.

Неможливість повернення до країни походження обґрунтовується тим, що існують побоювання зазнати переслідувань з боку своєї рідної тітки та її доньки, які хотіли одружити заявника за місцевими звичаями на дівчині, яку вони вибрали самі. Вони відьми і можуть зачарувати, щоб було погано.

Метою звернення до управління позивачем зазначено, що звертається для того, щоб захистили, хоче легально проживати в Україні, піти на нормальну роботу, забезпечувати свою дитину, працювати на кораблі.

Висновок, що став підставою для прийняття оскаржуваного наказу ґрунтується на судженнях суб`єкта владних повноважень про те, що заявник не підпадає під перелік підстав, викладених у пунктах 1 та 13 статті 1 Закону №3671-VI.

Слід зазначити, що спірне рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питань про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняте відповідачем на стадії попереднього розгляду заяви, яка передбачена статтею 8 Закону №3671-VI.

Сама ж процедура розгляду таких заяв за Законом складається з наступних стадій:

- попереднього розгляду заяв (стаття 8 Закону);

- розгляд заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (стаття 9 Закону);

- прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (стаття 10).

Як зазначалося вище, відмова в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на попередній стадії приймається виключно в тому випадку, якщо заява є очевидно необґрунтованою, тобто в якій взагалі відсутні посилання на існування у заявника побоювань стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, і які можуть бути оцінені як підстави для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також у випадку, коли заявник видає себе за іншу особу, або повторно звертається із аналогічною заявою вже після того, як йому вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Це слідує з положень частини 2 статті 9 Закону №3671-VI та пункту 5.1 Розділу V Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649 та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 року за №1146/19884 (далі - Правила №649).

Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про:

- всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування;

- відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди;

- особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом ГУ ДМС в Одеській області позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на стадії попереднього розгляду заяви, через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як було зазначено вище, поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця є обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань.

Крім того, судова колегія зазначає, що побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником та її дітьми. Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Відповідно до матеріалів справи, позивач вказує, що у нього не виникало в Нігерії жодних проблем, в тому числі таких, що були б пов`язані з його віросповіданням, що його не переслідували за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, за політичними поглядами, належністю до певної соціальної групи, що йому ніхто не погрожував.

Крім того, під час проживання на території України заявник безперешкодно звертався до дипломатичних представництв країни громадянської належності для отримання нових паспортних документів 27.02.2013 року та 16.03.2020 року, отримував необхідні послуги, не зазнаючи при цьому утисків або дискримінації та не зазнавав жодних проблем при подібних зверненнях (арк. 4 протоколу співбесіди від 26.02.2021 року), що свідчить про те, що заявник мав бажання та відповідну можливість користуватися захистом з боку країни громадянської належності, належним чином користувався вказаним захистом, не зазнавав проблем або утисків у зв`язку з вищезазначеною обставиною. Зазначена обставина вказує на те, що особа не потребує міжнародного захисту, оскільки вона продовжує користуватися захистом країни громадянської належності, не має потреби для відмови у користуванні подібним захистом;

Також, заявник чітко зазначає, що він не зазнавав жодних протиправних арештів або затримань, фізичного насилля під час проживання на території Нігерії, ані він, ані його близькі родичі ніколи не мали жодних проблем з представниками органів державної влади країни громадянської належності або антидержавних формувань.

Заявник чітко зазначив, що ніяких арештів чи затримань не було, фізичного насилля не отримував та взагалі ані шукач захисту, ані члени його родини ніколи не порушували законодавство, не мали та не мають наразі проблем з правоохоронними органами та органами державної влади Нігерії чи антидержавних формувань.

На територію країни громадянської належності не було порушено право заявника на освіту та гідне працевлаштування за набутими навичками, що вказує на відсутність спроб його утисків або дискримінаційних обмежень на території країни громадянської належності.

Також заявник не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, які б були пов`язані з конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

Як вірно зауважено судом першої інстанції, країну громадянської належності позивач покинув у 2009 року, з 2016 року фактично виникли обставини, з якими позивач пов`язує причини неможливості повернення до країни громадянської належності.

При цьому до органу міграційної служби звернувся лише 18.02.2021 року.

Факт тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом, в тому числі ставить під сумнів реальність загрози життю позивача з тих обставин, що ним були повідомлені та вказує на те, що дане звернення до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише наміром легалізувати власне перебування на території України.

При цьому сам позивач зазначає, що звернувся до міграційного органу з метою легалізації власного перебування на території України.

Таким чином, враховуючи значний часовий проміжок між вказаними подіями свідчить про незацікавленість позивача у питанні найшвидшого отримання будь-якого захисту, та дає підстави для висновку про відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в країні громадянської належності.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач не зміг обґрунтувати, яка загроза може очікувати на нього у випадку повернення до регіону постійного проживання.

В матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження реального ризику для позивача бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.

У контексті встановлених обставин вірогідним є те, що звернення позивача за міжнародним захистом обумовлено намірами щодо легалізації в Україні і не пов`язано із ситуацією громадянської належності позивача, причини неможливості повернення на Батьківщину складаються лише з припущень позивача та мають загальний характер.

Заявлена позивачем інформація не містить обґрунтованих, достовірних та несуперечливих відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.311, ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий суддя Кравченко К.В.
Судді Джабурія О.В. Вербицька Н. В.