Справа № 200/11277/20-а
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2021-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2021 року справа №200/11277/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),

суддів Блохіна А.А., Гайдара А.В.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , що діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 березня 2021 року у справі №200/11277/20-а (головуючий І інстанції Кониченко О.М.) за позовом ОСОБА_2 до Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, третя особа - Командувач об`єднаних сил, про визнання дій протиправними, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

-визнати протиправними дії Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, що полягали у відмові у пропуску з тимчасово окупованої території ОСОБА_2 , з 8:00 до 18:00 год. за київським часом 03 серпня 2020 року у зв`язку з відсутністю можливості встановлення до мобільного телефону додатку «Дій вдома», що призвело до незаконного транспортування ОСОБА_2 до місця обсервації у смт Гостре;

-стягнути на користь позивача з Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України відшкодування моральної шкоди у розмірі 7000,00 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що 03.08.2020 року мав намір повернутися з тимчасово непідконтрольної території, де він навідував своїх рідних, до м. Харків, де він постійно мешкає.

Однак, представниками відповідача позивачу було відмовлено у виїзді з тимчасово окупованої території через КПВВ «Новотроїцьке» та повідомлено, що основною умовою здійснення перетину лінії розмежування через КПВВ є встановлення до свого смартфону додатку «Дій вдома» та проходження самоізоляції строком 14 днів, що передбачено наказом Командувача об`єднаних сил.

Такі вимоги посадових осіб відповідача є протиправними, оскільки з 01.08.2020 року набрала законної сили постанова Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 р. № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2» (далі - Постанова КМУ № 641), якою дотримання режиму самоізоляції із встановленням мобільного додатку «Дій вдома» (далі - додаток) для осіб, які виїжджають з тимчасово окупованої території, не було передбачено.

В зв`язку протиправними діями відповідача позивач був вимушений з 8:00 год. до 18:00 год. за київським часом перебувати між двома КПВВ, одне з яких підконтрольне органам державної влади України, інше - представникам так званої «ДНР», у місці, яке не контролюється жодною зі сторін збройного конфлікту, та є частиною зеленої території із декількома лавочками, які розташовані у вкрай небезпечному місці, тому, що прилегла територія є замінованою.

Також позивач скаржиться на спеку, відсутність води, їжі, доступу до туалету, та інших умов, які необхідні людині для задоволення її базових потреб, що ускладнювало ситуацію було вкрай важким для позивача.

Після 18:00 год. позивача вивезено та направлено до комунального некомерційного підприємства «Курахівський туберкульозний санаторій для дорослих» у смт. Гостре м. Селидове Донецької області для проходження обсервації, що також є протиправним, бо не передбачено Постановою КМУ № 641 для осіб, які виїжджають з тимчасово окупованої території.

Внаслідок відмови у пропуску через лінію розмежування з тимчасово окупованої території та відправлення його безпідставно до профілакторію в смт. Гостре, позивачу завдано моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 7000,00 грн, з розрахунку 1000,00 грн за час, який позивач змушений був провести в умовах, які принижували його гідність і загрожували його життю і здоров`ю спочатку в нульовій зоні, та 6000,00 грн. із розрахунку 1000,00 грн за кожний з шести днів перебування у КНП «Курахівський туберкульозний санаторій для дорослих» у смт Гостре, у якому були жахливі умови для проживання.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 березня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, що полягали у відмові у пропуску з тимчасово окупованої території ОСОБА_2 з 8:00 до 18:00 год. 03 серпня 2020 року у зв`язку з відсутністю можливості встановлення до мобільного телефону додатку «Дій вдома», що призвело до транспортування ОСОБА_2 до місця обсервації КНП «Курахівський туберкульозний санаторій для дорослих» в смт Гостре м. Селидове Донецької області.

Стягнуто на користь ОСОБА_2 з Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України відшкодування моральної шкоди у розмірі 3500,00 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат у справі.

Не погодившись з судовим рішенням в частині відмови в задоволенні позову, представник позивача, що діє в інтересах ОСОБА_2 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив змінити рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині, з мотивів, що викладені в апеляційній скарзі.

Обґрунтування апеляційної скарги.

Позивач не згодний з висновками суду першої інстанції, що направлення позивача на обсервацію є законним відповідно до п.7 постанови КМУ від 20.05.2020 року №392 , яка передбачає проведення обов`язкової обсервації осіб, які здійснюють перетин державного кордону, зокрема, лінії розмежування, а пп.2 п.22 Порядку №815 від 17.07.2019 року передбачено, що ненадання згоди на самоізоляцію особою, яка здійснює виїзд з тимчасово окупованих територій, має наслідком відмови в пропуску цієї особи через контрольний пункт.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що на час виникнення спірних правовідносин п.7 постанови №392 втратив чинність на підставі постанови КМУ №641 від 22.07.2020 року, а пп.2 п.22 Порядку №815 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачав відмову у виїзді з тимчасово окупованої території у період дії карантину, якщо особа не надала згоду на самоізоляцію з використанням сервісу «Дій вдома» у разі встановлення Кабінетом міністрів України вимоги щодо обов`язкової самоізоляції осіб, які виїжджають з такої території.

Однак, законодавством на час виникнення спірних правовідносин 03.08.2020 року не було встановлено вимог до обов`язкової самоізоляції для осіб, які виїжджають з тимчасово окупованої території.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

З огляду на наведене суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги позивача, не надаючи оцінку судовому рішенню в частині задоволення та відмови в задоволенні позову, які сторонами не оскаржуються.

Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

Позивач, ОСОБА_2 , народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, місце реєстрації, згідно паспортних даних: АДРЕСА_1 .

Як свідчить довідка №97/02 від 09.08.2020 року ОСОБА_2 з 03.08.2020 року по 09.08.2020 року знаходився на обсервації в КНП «Курахівський туберкульозний санаторій для дорослих» відповідно до постанови КМУ від 11.03.2020 року №211 та внесених до неї змін постановою КМУ №262 від 09.08.2020 року. (а.с.9)

На адвокатські запити стосовно зазначення підстав для відмови ОСОБА_2 у виїзді з тимчасово окупованої території наявні відповіді, в яких зазначені посилання на абз.10 пп.2 п.22 Порядку в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №815 від 17.07.2019 року «Про затвердження Порядку в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій» (в редакції зі змінами внесеними Постановою КМУ № 641 від 22.07.2020 року, яка набула чинності 01.08.2020), яким передбачено, що уповноважені службові особи Держприкордонслужби відмовляють у пропуску осіб під час виїзду з тимчасово окупованих територій, якщо особа не надала згоду на самоізоляцію з використанням електронного сервісу "Дій вдома" Єдиного державного веб-порталу електронних послуг до виїзду з тимчасово окупованих територій через контрольний пункт (у разі встановлення Кабінетом Міністрів України вимоги щодо обов`язкової самоізоляції осіб, які виїжджають з тимчасово окупованих територій)

Абзацом другим пункту 3 Постанови КМУ №815 від 17.07.2019 передбачено, що пропуск осіб, транспортних засобів та товарів через контрольні пункти в`їзду/виїзду здійснюється відповідно до режиму їх функціонування, встановленого Командувачем об`єднаних сил.

Наказом Командувача об`єднаних сил від 22.06.2020 року №515 «Про відновлення пропуску» було визначено, що особи, які не надали згоду або не мають можливості на встановлення електронного сервісу «Дій вдома» пропуску через лінію розмежування не підлягають. (а.с.10-11, 13-14)

Пунктом 2 наказу Командувача об`єднаних сил від 30.07.2020 року №635 визначено, що пропуск інших категорій громадян (до якої відноситься позивач) здійснюється у відповідності до вимог наказів Командувача об`єднаних сил від 08.06.2020 №471 та від 22.06.2020 №515 (зі змінами згідно наказу Командувача об`єднаних сил від 26.06.2020 №527) (а.с.12).

Згідно наказу Командувача об`єднаних сил від 26.06.2020 №527 встановлено, що особи, які з будь-яких причин не спроможні провести заходи самоізоляції, за їх згоди, підлягають обсервації у визначених закладах. Особи, які не надали згоду або не мають можливості на встановлення електронного сервісу «Дій вдома» та відмовляються від обсервації, пропуску через лінію розмежування не підлягають.(а.с.48-49)

Суд першої інстанції, оцінюючи правомірність направлення позивача на обсервацію в КНТ «Курахівський протитуберкульозний санаторій для дорослих», виходив з того, що такий захід є одним з можливих варіантів поведінки Держави в особі уповноважених органів, направлений на дотримання справедливого балансу між інтересами і правами позивача та необхідністю запобігання поширенню пандемічної інфекційної хвороби задля забезпечення прав більшості громадян на охорону здоров`я та санітарно-епідемічне благополуччя населення країни.

Оцінка суду.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Вказана норма Конституції України кореспондує статті 2 протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує Кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (далі - Закон 1382-IV) визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.

На підставі частини першої статті 2 Закону 1382-IV, громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону 1382-ІV, законодавство про свободу пересування та вільний вибір місця проживання складається з Конституції України, цього Закону, інших законів та міжнародних договорів України.

Згідно статті 12 Закону 1382-ІV свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено на окремих територіях і в населених пунктах, де у разі небезпеки поширення інфекційних захворювань і отруєнь людей введені особливі умови і режим проживання населення та господарської діяльності, та на тимчасово окупованих територіях.

Аналіз вищенаведених нормативно-правових актів свідчить, що у виняткових випадках ( у разі небезпеки поширення інфекційних захворювань, на тимчасово окупованих територіях тощо) право на вільне пересування по території України може бути обмежено на підставах, що визначені законами.

Постановою Верховної Ради України від 21 травня 2015 року № 462-VIII схвалено заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод" щодо відступу від окремих зобов`язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року № 1645-III (далі - Закон № 1645-III) карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.

В рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них, підстави та порядок обов`язкової самоізоляції, перебування особи в обсерваторі (обсервації), госпіталізації до тимчасових закладів охорони здоров`я (спеціалізованих шпиталів). Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності.

На підставі частин першої та четвертої статті 31 Закону № 1645-III у разі встановлення карантину на час його дії та відповідно до потреби органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування утворюють на території карантину тимчасові заклади охорони здоров`я (спеціалізовані шпиталі), обсерватори. Тимчасові заклади охорони здоров`я (спеціалізовані шпиталі) утворюються за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування з метою додаткового забезпечення надання медичної допомоги населенню з можливістю використання приміщень і майна інших закладів і установ.

Обсервації та самоізоляції підлягають особи, які підпадають під критерії, визначені в рішенні про встановлення карантину.

Як визначено пунктами 2, 3 розділу Х Закону № 1645-III тимчасово, на період здійснення заходів щодо запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України, з урахуванням епідемічної ситуації, можуть бути запроваджені обмежувальні протиепідемічні заходи щодо фізичних осіб.

За порушення встановлених обмежувальних протиепідемічних заходів особи несуть відповідальність згідно із законом.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету міністрів України №641 від 22 липня 2020 р «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (день виїзду позивача з ТОТУ 03.08.2020 року) (далі - постанова №641) встановлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 1 серпня до 31 серпня 2020 р. на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та від 20 травня 2020 р. N 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

На підставі пункту 18 постанови №641 самоізоляція здійснюється з метою запобігання поширенню COVID-19 та зменшення кількості хворих з тяжким перебігом COVID-19.

Згідно пункту 19 постанови №641 з метою протидії поширенню COVID-19 та моніторингу самоізоляції використовується електронний сервіс "Дій вдома" Єдиного державного веб-порталу електронних послуг (далі - система).

Як визначено пунктом 20 постанови №641 самоізоляції підлягають:

1) особи, які мали контакт з пацієнтом з підтвердженим випадком COVID-19, крім осіб, які під час виконання службових обов`язків використовували засоби індивідуального захисту відповідно до рекомендацій щодо їх застосування;

2) особи з підозрою на інфікування або з підтвердженим діагнозом COVID-19 в легкій формі за умови, що особа не потребує госпіталізації;

3) особи, що перетинають державний кордон та прибули з держави або є громадянинами (підданими) держав із значним поширенням COVID-19 (крім осіб, які не досягли 12 років, є громадянами (підданими) держав із значним поширенням COVID-19 та не перебували на території таких держав протягом останніх 14 днів або прямують територією України транзитом та мають документи, що підтверджують виїзд за кордон протягом двох діб, працівників дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав, представництв офіційних міжнародних місій, організацій, акредитованих в Україні, та членів їх сімей, водіїв та членів екіпажу вантажних транспортних засобів, автобусів, що здійснюють регулярні перевезення, членів екіпажів повітряних і морських, річкових суден, членів поїздних і локомотивних бригад, інструкторів збройних сил держав - членів НАТО та держав - учасниць програми НАТО "Партнерство заради миру", які беруть участь у заходах з підготовки підрозділів Збройних Сил України, діячів культури за запрошенням закладу культури разом з однією особою, що супроводжує кожного з них, якщо немає підстав вважати, що вони були в контакті із хворою на COVID-19 особою).

(…) Особа, яка підлягає самоізоляції, у зв`язку з перетином державного кордону, зобов`язана встановити та активувати мобільний додаток системи (далі - мобільний додаток). У разі неможливості встановлення такого додатка особа підлягає обсервації.

Самоізоляція, обсервація особи у зв`язку з перетином державного кордону (яка прибула з держави або є громадянином (підданим) держави із значним поширенням COVID-19) припиняється у разі одержання негативного результату тестування на COVID-19 методом полімеразної ланцюгової реакції, який проведено після перетину державного кордону або не пізніше ніж за 48 годин до перетину.

На підставі пункту 36 постанови №641 особи, які не повідомили про неможливість дотримання зобов`язання щодо самоізоляції (у тому числі використання мобільного додатка у разі перетину державного кордону) підлягають обсервації.

Крім того, постановою №641 внесено зміни до абзацу десятого підпункту 2 пункту 22 Порядку в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2019 р. N 815 (далі - Порядок №815), які набули чинності з 01.08.2020 року, та визначено, що уповноважені службові особи Держприкордонслужби відмовляють у пропуску осіб з таких підстав під час виїзду з тимчасово окупованих територій: у період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, особа не надала згоду на самоізоляцію з використанням електронного сервісу "Дій вдома" Єдиного державного веб-порталу електронних послуг до виїзду з тимчасово окупованих територій через контрольний пункт (у разі встановлення Кабінетом Міністрів України вимоги щодо обов`язкової самоізоляції осіб, які виїжджають з тимчасово окупованих територій).

Також постановою №641 внесено зміни до підпункту 8 пункту 39 Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 р. N 367, які набули чинності з 01.08.2020 року, (далі - Порядок №367), відповідно до яких уповноважені посадові особи підрозділу охорони державного кордону відмовляють у виїзді з тимчасово окупованої території України в разі, коли у період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, особа не надала згоду на самоізоляцію з використанням електронного сервісу "Дій вдома" Єдиного державного веб-порталу електронних послуг до виїзду з тимчасово окупованої території України через контрольний пункт (у разі встановлення Кабінетом Міністрів України вимоги щодо обов`язкової самоізоляції осіб, які виїжджають з тимчасово окупованої території України).

Аналіз вищезазначених положень Порядку №815 та Порядку №367 свідчить, що уповноважені особи можуть відмовити у виїзді з тимчасово окупованої території України, якщо особа відмовляється надавати згоду на самоізоляцію з використанням сервісу «Дій вдома», проте, лише у разі, якщо Кабінет міністрів України встановив вимоги щодо обов`язкової самоізоляції осіб, які виїжджають з ТОТУ.

Проте, таких вимог Кабінет міністрів України на час виїзду позивача з ТОТУ не визначав.

Отже, є слушними доводи позивача, що на час його виїзду з ТОТУ 03 серпня 2021 року Кабінетом Міністрів України не встановлювалися вимоги щодо обов`язкової самоізоляції позивача.

Між тим суд вважає за необхідним зазначити наступне.

Як вже зазначалося вище, у виняткових випадках ( у разі небезпеки поширення інфекційних захворювань, на тимчасово окупованих територіях тощо) право на вільне пересування по території України може бути обмежено на підставах, що визначені законами.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30 січня 2015 р. № 38 "Деякі питання підвищення рівня національної безпеки України" поширено на період проведення антитерористичної операції дію частини третьої статті 22 Закону України "Про державний кордон України" на територію таких міст і районів, зокрема: м. Донецька і мм. Авдіївки, Артемівська, Вугледара, Горлівки, Дзержинська, Дебальцевого, Докучаєвська, Селидового Донецької області; Артемівського, Волноваського, Володарського, Костянтинівського, Красноармійського, Мар`їнського, Ясинуватського районів Донецької області.

Також указаною Постановою запроваджено з 10 лютого 2015 року прикордонний режим на території зазначених у пункті 1 цієї постанови міст і районів.

Статтею 12 Закону України від 18 січня 2018 року № 2268-VIII "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" (далі - Закон № 2268-VIII), у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що в`їзд осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзд осіб, переміщення товарів з таких територій здійснюються через контрольні пункти в`їзду-виїзду.

Командувач об`єднаних сил у разі реальної загрози життю та здоров`ю осіб, які перетинають лінію розмежування, має право обмежити в`їзд цих осіб на тимчасово окуповані території Донецької та Луганської областей на період існування цієї загрози (…)

Отже, Законом №2268 надані повноваження Командувачу об`єднаних сил (далі - ООС) обмежувати в`їзд- виїзд осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території.

В даному випадку позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції про законність дій уповноважених осіб відповідача щодо направлення позивача на обсервацію.

Однак, постановою №641 на момент виникнення спірних правовідносин (03.08.2020 року) встановлювалася обов`язкова обсервації осіб, які здійснюють перетин державного кордону.

Отже, обмеження права особи на свободу пересування у зв`язку з необхідністю забезпечення дотримання карантинних заходів щодо запобігання поширення пандемічної інфекційної хвороби задля забезпечення більшості прав громадян на охорону здоров`я та санітарно-епідемічне благополуччя є виправданим в демократичному суспільстві.

З врахуванням того, що на тимчасово окупованих територіях органи української влади не діють та відсутні відомості про санітарно-епідемічне благополуччя населення в районах ТОТУ, а також , що громадяни України, які перетинали державний контроль, були зобов`язані пройти обсервацію в разі відмови від самоізоляції, що на час виникнення спірних правовідносин було встановлено карантинні заходи щодо запобігання поширення пандемічної інфекційної хвороби, що обсервація припиняється в разі отримання негативного ПЦР-тесту на вірус, - суд дійшов висновку, що направлення людей на обсервацію в разі відмови їх від самоізоляції на час пандемії є заходами пропорційними та співмірними меті, задля якої вони запроваджені.

Такою метою є захист здоров`я людей на період карантину.

Захист здоров`я людей у даному випадку забезпечується тим, що відповідні особи, які не надали згоду на самоізоляцію, для запобігання загрози для здоров`я інших людей, зобов`язані пройти обсервацію у відповідному закладі охорони здоров`я, який мають право покинути лише після підтвердження відсутності захворювання на COVID-19.

Отже, є правильним висновок суду першої інстанції, що направлення позивача на обсервацію є варіантом поведінки Держави в особі уповноважених органів, який направлений на дотримання справедливого балансу між інтересами і правами позивача та необхідністю запобігання поширенню пандемічної інфекційної хвороби задля забезпечення прав більшості громадян на охорону здоров`я та санітарно-епідемічне благополуччя населення країни.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд погоджується з доводами позивача, що суд першої інстанції при оцінці правомірності дій відповідача щодо відмови у пропуску з ТОТУ в зв`язку з відсутністю можливості встановити мобільний додаток «Дій вдома», застосував до спірних правовідносин постанову №392, яка на час виникнення спірних правовідносин (03.08.2020 року) втратила чинність в зв`язку з прийняттям постанови №641.

Проте, таке застосування норм матеріального права судом першої інстанції не призвело до неправильного вирішення справи або обрання неефективного засобу захисту порушених прав позивача.

Отже, відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції з визначених підстав.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд зазначає, що ці доводи були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції під час розгляду та ухвалення рішення, їм була надана відповідна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанцій норм матеріального права, у апеляційній скарзі не наведено.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

На підставі пункту 5 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо виїзду (в`їзду) на тимчасово окуповану територію.

Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Таким чином зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , що діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 березня 2021 року у справі №200/11277/20-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 березня 2021 року у справі №200/11277/20-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 26 липня 2021 року, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених ст.328 КАС України.

Повне судове рішення складено 26 липня 2021 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.А. Блохін

А.В. Гайдар