Справа № 320/5360/21
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2021-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 липня 2021 року м.Київ № 320/5360/21
Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області , у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області від 19.03.2021 №95 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії зі зменшенням пенсійного віку;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку на вісім років, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 28.11.2018.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що станом на 26.04.1986 позивачка проживала у м.Чорнобилі, звідки була евакуйована разом з сім`єю внаслідок аварії на ЧАЕС. на цій підставі, їй було видане посвідченні громадянки, евакуйованої у 1986 році із зони відчуження. Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 14.05.2018 №826/18065/17 було встановлений факт проживання та евакуації позивачки із зони відчуження на момент Чорнобильської аварії. Тому, на думку позивачки, вона як потерпіла від Чорнобильської катастрофи має право на призначення пенсії на пільгових умовах. Маючи, станом на 28.11.2018 страховий стаж 30 років 10 місяців та 2 дні, вона звернулася до Броварського об`єднаного управління ПФУ Київської області із заявою про призначення їй пенсії за віковим зі зниженням їй пенсії зі зниженням пенсійного віку. Проте, рішенням Броварського об`єднаного управління ПФУ Київської області від 11.02.2019 №178 у призначенні пенсії було відмовлено через відсутність підтверджуючих документів. Не погоджуючись з таким рішенням органу Пенсійного фонду, позивачка оскаржила його до суду, та рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22.06.2020 було скасовано це рішення та зобов`язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28.11.2018 про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку. Проте, рішенням ГУ ПФУ у Київській області, який є правонаступником Броварського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, від 19.03.2021 №95 було відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку за заявою від 28.11.2018 у зв`язку з відсутністю довідки про підтвердження факту евакуації заявниці із зони відчуження. Вважаючи рішення відповідача протиправним, позивачка звернулась до суду за захистом порушеного права.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13.05.2021 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами, подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначаються лише ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", яка передбачає, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. При цього, позивачкою до своєї заяви про призначення пенсії не було додано довідки про підтвердження факту евакуації. Згідно копії довідки №53631 позивачка фактично проживала в м.Чорнобиль з 26.04.1986 та була евакуйована 05.05.1986, що суперечить даним архівної довідки №101 від 22.11.2018. Відповідно до довідки від 22.11.2018 №101 Ніжинського державного університету ім. Миколи Гоголя про те, що позивачка в період з 01.09.1984 по 01.07.1986 навчалася на денній формі навчання в Ніжинському ордена Трудового Червоного Прапора державному педагогічному інституті імені М. В. Гоголя. Право на призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відсутнє.

Не погоджуючись з такою позицією відповідача, позивачка надала відповідь на відзив, у якій зазначила, що при зверненні до відповідача із заявою про призначення пенсії вона надавала копію посвідчення громадянки, евакуйованої у 1986 році із зони відчуження, у якому вказано про її евакуацію саме у 1986 році із зони відчуження, а за вимогами ст.ст. 15, 65 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" дане посвідчення видається на підставі довідки про евакуацію. Відтак, єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали" є посвідчення потерпілого від Чорнобильської АЕС, будь-які інші довідки про період роботи, проживання та евакуації із зони відчуження є лише підставою для визнання статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи. Також, позивачка звертала увагу суду на те, що в рішенні Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.05.2018 р. у справі №826/18065/17 суд наголосив, що факт навчання позивачки на денній формі навчання в Ніжинському державному педагогічному університеті ім. ОСОБА_2 не спростовує обставин її проживання та евакуації із зони відчуження внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Тому, на думку, позивачки, відповідач, протиправно відмовляє їй у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку як потерпілій від ЧАЕС.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , код РНОКПП - НОМЕР_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_2 , виданим Броварським РВ Управління ДМС України в Київській області 12.07.2013 (а.с. 8, 9).

Згідно посвідчення серії НОМЕР_3 , виданим Київською облдержадміністрацією 01.07.1993, позивачка має громадянки, евакуйованої у 1986 році із зони відчуження (а.с. 7).

З довідки виконавчого комітету Київської обласної ради №53631 від 06.08.1991 вбачається, що ОСОБА_3 , станом на 26 квітня 1986 року, фактично проживала та була прописана у АДРЕСА_1 , та відповідно до встановленого порядку була евакуйована 05.05.1986 (а.с.11).

28.11.2018 звернулася до Броварського ОУПФ Київської області із заявою про призначення їй пенсії зі зниженням пенсійного віку, як потерпілій внаслідок аварії на ЧАЕС.

До заяви позивачкою було додано копію посвідчення громадянки, евакуйованої у 1986 році із зони відчуження категорії 2 серії НОМЕР_3 .

З метою підтвердження статусу позивачки як потерпілої від Чорнобильської катастрофи відповідач звернувся із запитом до Департаменту соціального захисту населення КОДА.

Листом від 20.12.2018 № 3085/02-52 департамент соціального захисту населення КОДА повідомив, що згідно з обліковими даними на ім`я ОСОБА_1 було видано посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 2 серії НОМЕР_3 на підставі довідки про евакуацію із зони відчуження м. Чорнобиль Київської області 05.05.1986 року від 06.08.1991 № 53631

Під час проведення перевірки статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи протоколом засідання комісії Київської обласної адміністрації по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь в проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження у 1986 році від 21.06.2018 № 190, встановлено, що посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 2 серії НОМЕР_3 видано безпідставно.

Проте, рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 14.05.2018 у справі № 826/18065/17 визнано протиправним та скасовано рішення комісії по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження і 1986 році Київської обласної державної адміністрації від 21.06.2017, оформлене протоколом № 190 від 21.06.2017 в частині визнання недійсним посвідчення 2 (б) № НОМЕР_4 та довідки № 53631 ОСОБА_1 .

Крім того, на підтвердження періоду проживання на території радіоактивного забруднення позивачкою до відповідача подано копію довідки про склад сім`ї ОСОБА_4 (мати) та копію довідки № 53631, виданої ВК Київської обласної ради народних депутатів про те, що вона станом на 26.04.1986 проживала та була прописана за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Броварського ОУПФ Київської області від 11.02.2019 № 178 позивачці було відмовлено у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку з тих підстав, що заявницею не надано довідку про період проживання на територіях радіоактивного забруднення.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22.06.2020 у справі №320/2776/19, рішення Броварського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 11.02.2019 №178 про відмову у призначенні пенсії було скасовано та зобов`язано повторно розглянути заяву позивачки про призначення пенсії за зниженням пенсійного віку.

Ухвалою суду у цій справі від 26.04.2021 було здійснено заміну сторони виконавчого провадження, а саме боржника Броварське об`єднане управління Пенсійного фонду Київської області на Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області.

11.03.2021, на виконання рішення суду, позивачка звернулась до відповідача з заявою про розгляд її заяви від 28.11.2018 про призначення їй пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Проте, рішенням Головного управління Пенсійного фонду у Київській області від 19.03.2021 №95 позивачці було відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку у відповідності до вимог ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян. які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Своє рішення відповідач обґрунтовує тим, що позивачкою не надано довідки про підтвердження факту її евакуації із зони відчуження у 1986 році, а відповідно до довідки від 22.11.2018 №101 Ніжинського державного університету ім.Миколи Гоголя заявниця в період з 01.09.1984 по 01.07.1986 навчалася за денною формою навчання в Ніжинському ордена Трудового Червоного Прапора державному педагогічному інституту імені М.В. Гоголя. При цьому, відповідач зазначив, що згідно поданих документів страховий стаж заявниці становить 30 років 5 місяців 2 дні. За наявного страхового стажу на призначення пенсії за віком згідно ст. 26 Закону ОСОБА_1 набуде в 63 роки.

Не погоджуючись із таким рішенням відповідача, позивачка звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV).

Зокрема, ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років.

Водночас, основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон №796-ХІІ).

Статтею 49 Закону №796-ХІІ визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені в ст. 55 Закону № 796-XII.

Так, абзацом першим частини першої статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Відповідно до абзацу 2 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які евакуйовані 10-кілометрової зони відчуження у 1986 році мають право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 10 років.

Натомість, потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які евакуйовані з інших територій зони відчуження у 1986 році мають право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 8 років (абзац 3 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII).

Зі змісту вищезазначених норм вбачається, що законодавством для осіб, які мають статус евакуйованих із зони відчуження, розмежовано пільгу щодо кількості років зниження пенсійного віку (10 років або 8 років) при призначенні їм пенсії, в залежності від території, з якої таких осіб у 1986 році було евакуйовано: з 10-кілометрової зони відчуження чи з інших територій зони відчуження.

Відповідно до підпункту 5 пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі - Порядок № 22-1), при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які засвідчують особливий статус особи, а саме: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (за наявності)) та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями).

Таким чином, при зверненні особи, яка має статус евакуйованої із зони відчуження, до органу Пенсійного фонду України за призначенням пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" така особа повинна надати відповідне посвідчення, яке підтверджує наявність у неї статусу евакуйованої із зони відчуження, а також документи, якими підтверджується населений пункт зони відчуження, з якого було здійснено евакуацію даної особи.

Надання при зверненні за призначенням пенсії документів про населений пункт зони відчуження, з якого було здійснено евакуацію особи, є необхідним для визначення відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" кількості років зниження пенсійного віку, на які особа евакуйована із зони відчуження має право: на 10 років - у випадку її евакуації з 10-кілометрової зони відчуження чи на 8 років - у випадку її евакуації з інших територій зони відчуження.

З даного приводу суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 11 Закону №796-XII до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать евакуйовані із зони відчуження (в тому числі особи, які на момент евакуації перебували у стані внутріутробного розвитку, після досягнення ними повноліття), а також відселені із зон безумовного (обов`язкового) і гарантованого добровільного відселення.

Таким чином особи, які були евакуйовані із зони відчуження, належать до категорії потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Згідно з статтею 65 Закону №796-ХІІ учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від від 20.01.1997 №51, який був чинний на момент встановлення позивачу статусу евакуйованого із зони відчуження (далі - Порядок № 51), передбачено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", іншими актами законодавства.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 51 потерпілим від Чорнобильської катастрофи з числа евакуйованих у 1986 році із зони відчуження (в тому числі особам, які на момент евакуації перебували у стані внутрішньоутробного розвитку, після досягнення ними повноліття) і особам, які постійно прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення про відселення (розпорядження Ради Міністрів УРСР від 28 червня 1989 р. № 224), віднесеним до категорії 2, видаються посвідчення сірого кольору, серія Б.

Відповідно до пункту 10 Порядку № 51 видача посвідчень іншим потерпілим і учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС провадиться Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням місцевих органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування за місцем проживання.

Посвідчення потерпілим від Чорнобильської катастрофи з числа евакуйованих у 1986 році із зони відчуження (в тому числі особам, які на момент евакуації перебували у стані внутрішньоутробного розвитку, після досягнення ними повноліття) і особам, які постійно проживали в зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення про відселення (розпорядження Ради Міністрів УРСР від 28 червня 1989 року №224) видаються на підставі довідки, виданої Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями (додатки №3 або №4).

Рішення про видачу або відмову у видачі посвідчення приймається у місячний термін з дня надходження необхідних документів до органу, що видає посвідчення.

Водночас, згідно з пунктом 12 Порядку № 51 спірні питання щодо визначення статусу осіб, евакуйованих із зони відчуження в 1986 році, розглядаються відповідними комісіями Київської і Житомирської облдержадміністрацій на підставі довідок та інших документів, що засвідчують факт перебування в населеному пункті, віднесеному до зони відчуження, виданих місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених комісій є підставою для видачі посвідчень відповідної категорії.

Таким чином, повноваження щодо встановлення особі статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи з числа евакуйованих у 1986 році із зони відчуження належить відповідній обласній державній адміністрації за місцем проживання особи. Водночас, у випадку необхідності вирішення спірних питань щодо наявності чи відсутності у особи права на встановлення їй статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи з числа евакуйованих у 1986 році із зони відчуження, розгляд таких питань здійснюється відповідними комісіями Київської і Житомирської облдержадміністрацій. Саме ці комісії розглядають видані місцевими органами виконавчої влади чи органами місцевого самоврядування довідки та інших документів, що засвідчують факт перебування в населеному пункті, віднесеному до зони відчуження, та на їх підставі встановлюють чи дійсно особу у 1986 році було евакуйовано із населеного пункту, що відноситься до зони відчуження та, відповідно, й вирішує чи має особа право на встановлення їй статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи з числа евакуйованих у 1986 році із зони відчуження.

Таким чином, наявність у ОСОБА_1 посвідчення 2 категорії, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 01.07.1993, яке було видано Київською обласною державною адміністрацією 01.07.1993, надає їй право користуватися пільгами, визначеними Законом №796-ХІІ, в тому числі, і правом на зниження пенсійного віку при призначенні пенсії за віком.

Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 27.02.2019 у справі №500/2778/17(реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР -80129041).

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Отже, посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи надає право користування пільгами, встановленими Законом №796, у тому числі, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку.

Суд наголошує на тому, що рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 14.05.2018 у справі №826/18065/17 було підтверджено наявність у позивачки статусу громадянки, евакуйованої із зони відчуження у 1986 році, а також визнано протиправним та скасовано рішення комісії по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження в 1986 році Київської обласної державної адміністрації від 21.06.2017, оформлене протоколом №190 від 21.06.2017 в частині визнання недійсним посвідчення 2(б) № НОМЕР_4 та довідки №53631 ОСОБА_1 .

Також, в ході розгляду справи №826/18065/17, судом досліджулись довідки №№№ та, з огляду на які, був зроблений висновок про те, що факт навчання позивачки у період з 01.09.1984 та перебування у м.Ніжині не спростовує обставин, які були встановлені згідно з довідкою від 06.08.1991, а саме факту перебування під час аварії на Чорнобилській АЕС за адресою свого постійного проживання з родиною у м.Чорнобиль.

Відповідно до частини 5 статті 78 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Втім, суд наголошує, що дослідження довідок №53631 від 06.08.1991 та №101 від 22.11.2018 мало сенс лише на стадії встановлення чи підтвердження позивачці статусу громадянки, евакуйованої із зони відчуження.

Водночас, враховуючи наявність у позивачки вже встановленого статусу громадянки, евакуйованої із зони відчуження у 1986 році категорії 2, витребування відповідачем у неї додаткових довідок на підтвердження цього статусу є зайвим.

Оскільки на момент звернення позивачки до відповідача із заявою про призначення пенсії відповідне посвідчення було й є дійсним, що, в свою чергу, свідчить про те, що позивачем було надано документи, які підтверджують його право на отримання пільг, передбачених Законом №796, у тому числі пенсії зі зменшенням пенсійного віку.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області від 19.03.2021 №95 про відмову у призначенні ОСОБА_1 , як особі евакуйованій у 1986 році з 30-кілометрової зони відчуження, пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" є протиправним, а тому підлягає скасуванню.

Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенство права. Принцип верховенства права сформувався як інструмент протидії свавіллю держави, що виявляється в діях її органів як у цілому, так і окремих із них. Верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом.

Обмеження дискреційної влади як складова верховенства права і правової держави вимагає, насамперед, щоб діяльність як держави загалом, так і її органів, включаючи законодавчий, підпорядковувалася утвердженню і забезпеченню прав і свобод людини.

Положеннями ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

В ході розгляду справи судом було встановлено та підтверджено наявними у матеріалах справи доказами право ОСОБА_1 на призначення їй, як особі, яка у 1986 році була евакуйована з 30-кілометрової зони відчуження, відповідно до статті 55 Закону № 796-XII пенсії за віком зі зниження пенсійного віку на 8 років.

Однак, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 45 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", якою врегульовано питання строків призначення (перерахунку) та виплати пенсії, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення їй, як особі евакуйованій у 1986 році із 30-кілометрової зони відчуження, пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", 28 листопада 2018 року у 51-річному віці.

Зважаючи на положення пункту 1 частини 1 статті 45 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також беручи до уваги дату звернення позивача за призначенням пенсії, суд, застосовуючи механізм захисту права порушеного суб`єктом владних повноважень та його відновлення, керуючись повноваженнями, наданими ч. 2 ст. 9, ч. 2 ст. 245 КАС України, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області призначити ОСОБА_1 , як особі евакуйованій у 1986 році із 30-кілометрової зони відчуження, з 28 листопада 2018 року (дати її звернення з відповідною заявою про призначення пенсії) пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на 8 років відповідно до пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII.

Покладення такого обов`язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене та встановлені обставини справи, які перевірені зібраними доказами у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Щодо клопотання позивачки про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн., суд зазначає наступне.

Частиною 3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За приписами п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з вимогами п. 2 ч. 3 ст. 134 КАС України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 5 ст. 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 6 ст. 134 КАС України передбачено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з вимогами ч. 7 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату робіт (послуг) спеціаліста, перекладача чи експерта, які підлягають розподілу між сторонами.

Приписи ст. 134 КАС України не виключають права суду перевіряти дотримання позивачем вимог ч. 5 ст. 134 щодо співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

На підтвердження витрат на правову допомогу, представником позивачки було надано: копія договору про надання правової допомоги № 43/20 від 15.12.2020; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1361/10 від 26.03.1998, виданого на ім`я Кваши М.М.; ордер серії КС №670714 від 27.04.2021; додаткова угода №1 від 12.07.2021 до договору про надання правової допомоги № 43/20 від 15.12.2020; акт прийому-здачі виконаних робіт до договору про надання правової допомоги №43/20 від 15.12.2020; реєстр виконаних робіт до договору про надання правової допомоги №43/20 від 15.12.2020; квитанція №ПН2057516 від 07.06.2021 про сплату позивачкою витрат на правову допомогу у розмірі 4990,00 грн.

При цьому, суд зазначає, що Верховний Суд в додатковій постанові від 12 вересня 2018 р. (справа №810/4749/15) зазначив, що на підставі аналізу положень ст. 134 КАС України склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Також Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2018 р. (справа №826/856/18) зазначив про те, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Крім того, у справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії", заява № 34884/97, п. 30).

У пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Згідно з вимогами п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 5 травня 2012 р. № 5076-VI (далі - Закон № 5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Таким чином, договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076).

Статтею 19 Закону № 5076 визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до вимог ст. 30 Закону № 5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Водночас, відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Суд звертає увагу, що не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.09.2019 (справа №810/3806/18).

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що визначена адвокатом сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, за результатами розгляду справи №320/5360/21, не є належним чином обґрунтованою у контексті дослідження обсягу фактично наданих ним послуг із урахуванням складності справи, кількості витраченого на ці послуги часу, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

Дослідивши надані представником позивачки документи, враховуючи наведені норми права, суд дійшов висновку, що розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на оплату послуг адвоката в даному випадку є неспівмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (послугами).

За таких обставин суд вважає за необхідне зменшити розмір додаткових витрат на правничу допомогу до 3000,00 грн., які підлягають компенсації позивачеві за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київської області.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:
Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області від 19.03.2021 №95 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії зі зменшенням пенсійного віку.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області (код ЄДРПОУ - 22933548) призначити ОСОБА_1 (код РНОКПП - НОМЕР_1 ) пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку на вісім років, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 28.11.2018.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (код РНОКПП - НОМЕР_1 ) витрати на правову допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду у Київській області (код ЄДРПОУ - 22933548).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лисенко В.І.