Справа № 340/3462/21
Суддя: Л.І. Хилько
Дата ухвалення: 2021-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про повернення позовної заяви
23 липня 2021 року Справа № 340/3462/21

Суддя Кіровоградського окружного адміністративного суду Хилько Л.І., розглянув матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (надалі - позивач) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (також - відповідач) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
Позивач засобами системи "Електронний суд" звернувся до суду з позовом та просить: 1) визнати протиправними дії відповідача щодо звільнення без повного та остаточного розрахунку; 2) зобов`язати відповідача виплатити грошову компенсацію за недотримане речове майно в загальній сумі 43758,46 грн.; 3) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток повного розрахунку при звільненні за період з 06.10.2020 по день остаточного розрахунку.
Відповідно до ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
Ухвалою від 02.07.2021 позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачу протягом 10 (десяти) днів з дня отримання цієї ухвали усунути виявлені недоліки позовної заяви, шляхом подання до суду: докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги; докази надсилання позовної заяви з додатками листом з описом вкладення іншим учасникам справи; документа про сплату судового збору; заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з позовом та докази на підтвердження поважності причин його пропуску.
Так, 22.07.2021 позивач засобами системи "Електронний суд" подав заяву про усунення недоліків, до якої долучив докази направлення позовної заяви відповідачу; уточнену позовну заяву. Щодо строку звернення до суду з даним позовом пояснив, що за своєю правовою природою грошова компенсація за неотримане речове майно є професійною гарантією діяльності військовослужбовця, а тому є складовою заробітної плати. У відповідності до ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Також, у відповідності до п.15 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від справи судового збору.
Суддя вважає вищевказані доводи позивача помилковими з наступних підстав.
З матеріалів позовної заяви встановлено, що на підставі наказу від 06.10.2020 № 214 позивача виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 06.10.2020. При цьому, позивачеві не було виплачено грошову компенсацію за недоотримане майно, що позивачем не заперечується та підтверджується тим, що цього ж дня він звернувся до командира військової частини з відповідним рапортом (вх.№2708 від 06.10.2020).
Доказів розгляду такого рапорту позивач суду не надав.
Також, у позові позивач зазначив, що 26.03.2020 йому частково виплачено спірну компенсацію в сумі 36072,62 грн., а не виплату решти коштів та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службові особи відповідача пояснили відсутністю коштів. Однак, таких письмових доказів до позову не надано. Доказів щодо часткової виплати компенсації не було надано і на виконання ухвали від 02.07.2021 (щодо пояснень посадових осіб про невиплату спірної частини коштів, як пояснив позивач, такі надавались усно).
Разом із тим, не погоджуючись із вказаною бездіяльністю відповідача, позивач з даним позовом звернувся до суду лише 29.06.2021, направивши його засобами системи "Електронний суд", тобто через більш як один місяць після свого звільнення з військової служби (часткової виплати компенсації).
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Частиною 1 статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII передбачено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, апорядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно,затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 (далі - Порядок) передбачає, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
П. 3 Порядку визначає, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Згідно до пп. 4, 5 вказаного Порядку, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком (п. 5 Порядку).
Отже, з аналізу наведених норм можна дійти висновку, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.
Згідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Відтак, даний спір є публічно-правовим спором з приводу проходження та звільнення позивача з публічної служби.
Верховний Суд в постанові від 20.01.2021 року у справі № 240/12238/19 зазначив, що речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця. Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, судова палата у справі № 480/3105/19 зазначила, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, Верховний Суд в ухвалі від 07.02.2020 у справі №580/2489/19 також зазначили, що виходячи з аналізу норм законодавства, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. З огляду на це, пільга щодо сплати судового збору, яка передбачена пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", не поширюється на вимогу позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.
При цьому, посилання позивача на ст. 233 КЗпП України, яка встановлює, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, суддя не бере до уваги з огляду на наступне.
Строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства чітко визначені у статті 122 КАС України, і ч. 5 цієї статті передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, та є спеціальною нормою щодо ч. 2 цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Крім того, усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір. Проте, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору у справах щодо звільнення з публічної служби охоплюється спеціальною нормою, а саме ч.5 ст.122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах положення ст.233 КЗпП України.
Слід зазначити, що встановлюючи скорочені строки звернення до суду у справах про звільнення з публічної служби законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
У такій категорії справ законодавець визначив строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Як встановлено, виключення позивача зі списків особового складу військової частини відбулося 06.10.2020, разом з тим, до суду з позовом останній звернувся лише 29.06.2021, тобто поза місячним строком.
Таким чином, суддя дійшов висновку, що позивач у цих спірних правовідносинах звернувся до адміністративного суду з пропуском установленого процесуальним законом місячного строку, заяви про поновлення такого строку та доказів на підтвердження обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду не надав.
ЄСПЛ у своїх рішеннях зазначає про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав; процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45).
У п. 53 рішення від 08.04.2010 року у справі "Меньшакова проти України" ЄСПЛ зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується абозаконом, або фактично таке обмеження не суперечить п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28.05.1985 року у справі "Ашинґдейн проти Сполученого Королівства").
Ч.1 ст.123 КАС України передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Згідно ч.2 ст.123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Згідно до пп. 1, 9 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо: позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк; у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Позивачем не усунуто недоліків позовної заяви (не надано: докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги; документа про сплату судового збору; заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з позовом та докази на підтвердження поважності причин його пропуску), а тому позовна заяві підлягає поверненню.
Разом з цим, ч. 8 ст. 169 КАС України передбачено, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Відтак, керуючись статтями 160, 169, 256, 294, 295 КАС України, суддя, -

У Х В А Л И В:
1.Позовну заяву ОСОБА_1 , - повернути позивачу.
2.Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати позивачеві.
3.Роз`яснити, що повернення позовної заяви не позбавляє позивача права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її підписання суддею та може бути оскаржена в строк і порядок, передбачені статтями 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Кіровоградського
окружного адміністративного суду Л.І. Хилько