Справа № 520/7891/21
Суддя: Зоркіна Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

26 липня 2021 року № 520/7891/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зоркіної Ю.В., розглянувши за правилами спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби в місті Києві та Київській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення , -

встановив:

Позивач звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 40 від 09.02.2021 року громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданого 13.11.2006 року разом з неповнолітнім сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області від 16.04.20221 про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішення відповідачів є противоправними, незаконними і необґрунтованими та такими, що порушують права, свободи і законні інтереси іноземця та його право на постійне проживання в Україні на законних підставах у зв`язку з чим підлягають скасуванню.

31.05.2021 року від відповідача - Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби в місті Києві та Київській області надійшов відзив на позов, у якому відповідач просив позов залишити без задоволення. Зазначив, що у зв`язку із надходженням запиту ГУДМС України в Харківській області здійснено перевірку матеріалів справи щодо надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання позивача. У ході перевірки установлено, що позивач, 13.06.2006 звернувся до відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб (далі - ВГІРФО) Переяслав-Хмельницького МВ ГУМВС України в Київській області із заявою про отримання дозволу на імміграцію в Україну. Проте, жодного документа, який би підтверджував наявність у позивача підстав для отримання дозволу на імміграцію згідно підстав, визначених законодавством, подано не було. Не зважаючи на вказане, 13.11.2006 начальником відділу ГІРФО ГУМВС України в Київській області Гаврилюком В.Д. підписано висновок щодо прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну Позивачу на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону (дитина до висновку не вносилася, будь-які перевірки відповідно до п.п. 12, 14 Порядку № 1983 відносно дитини не здійснювалися) на підставі якого 13.11.2006 Позивачу, та гр. СРВ ОСОБА_2 , 2005 р. н., надано дозвіл на імміграцію № 17/-3843 та посвідку на постійне проживання.

Крім того, п. 9 ч. 7 ст. 9 Закону (у редакції, яка діяла на час подачі позивачем документів) було визначено, що для осіб, зазначених у п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону, документи, які підтверджують, що вони або хоча б один з їх батьків, дід чи баба, повнорідні брат чи сестра народилися або постійно проживали до 16.07.1990 на території, яка стала територією України відповідно до ст. 5 Закону України "Про правонаступництво України", а також на інших територіях, що входили до складу Української Народної Республіки. Західно-Української Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УPCP). Виходячи з вказаної норми, жодних підстав у неповнолітнього ОСОБА_2 , на отримання дозволу на імміграцію за територіальним походженням не було, таким чином до висновку від 13.11.2006 відділу ГІРФО ГУМВС України в Київській області були включені норми, які суперечать вимогам законодавства України чинного на момент прийняття рішення. Відповідно пп. 1 п. 64, пп. 4 п. 72 Порядку оформлення посвідка на постійне проживання скасовується у разі скасування дозволу на імміграцію відповідно до ст. 12 Закону, а також вилучається, визнається недійсною та знищується. Враховуючи вищевикладене, ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області правомірно прийнято рішення № 40 від 09.02.2021 про скасування Позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Від другого відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, надійшов відзив на позов, у якому відповідач зазначив, що на момент прийняття рішення про скасування посвідки на постійне проживання рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію було чинним. Позивачем не доведено факту порушення його прав щодо нездійснення оформлення та видачі посвідки при наявності чинного дозволу на імміграцію. Таким чином, Головним управлінням ДМС України в Харківській області було прийнято правомірне та обґрунтоване рішення щодо скасування посвідки на постійне проживання громадянина СРВ ОСОБА_1 . За таких обставин, на думку відповідача, позовні вимоги, заявлені до ГУДМС України в Харківській області, задоволенню не підлягають. Просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Позивач надіслав до суду відповіді на відзиви, відповідно до яких просив задовольнити позовні вимоги з підстав зазначених у позові. Крім того, у відповіді на відзив Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби в місті Києві та Київській області зауважив, що відповідач у відзиві на позов вдався до вишукування у справі документів, яких у справі не було і не мало бути, або суперечностей у цих документах. Так, по-перше дозвіл на імміграцію від 13.11.2006 року виданий на підставі Висновку про розгляд клопотання гр. В`єтнаму ОСОБА_1 щодо отримання дозволу на імміграцію від 13.11.2006 року, у якому зазначено, що дитина заявника згідно пункту 3 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію" має право на отримання дозволу на імміграцію як особа, що має право на набуття на набуття громадянства України за територіальним походженням. Відповідно його батьки можуть отримати дозвіл на імміграцію згідно пункту 6 частини 2 статті 4 Закону як батьки іммігранта. По-друге, зазначення ОСОБА_1 у заяві про надання дозволу на імміграцію іншої адреси проживання: АДРЕСА_1 , що відміна від адреси реєстрації не є повідомленням про себе завідомо неправдивих відомостей та не тягнуть за собою відповідні наслідки, передбачені ч. 1 ст. 12 Закону №2491-111, є необгрунтованими, адже, саме ОСОБА_1 повідомив про себе правдиві відомості про неспівпадіння адреси реєстрації з фактичною адресою мешкання і ці відомі були відомі органу міграції на час прийняття рішення щодо надання позивачу дозволу на імміграцію.

11.06.2021 року від відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, найшло заперечення на відповідь на відзив, у якому зазначено, що Головним управлінням ДМС України в Харківській області прийнято правомірне та обґрунтоване рішення щодо скасування посвідки на постійне проживання громадянина СРВ ОСОБА_1 . З урахуванням викладених у відзиві та запереченні обставин, на думку відповідача, позовні вимоги, заявлені до ГУ ДМС України в Харківській області, задоволенню не підлягають.

Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що позивач прибув на територію України у 2004 році разом із своєю дружиною та ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Харкові у подружжя народився спільний син ОСОБА_2 .

За результатами розгляду заяви позивача про отримання дозволу на імміграцію ВГІРФО Переяслав-Хмельницького МРВ ГУ МВС України в Київській області зроблено висновок від 13.11.2006 р. про доцільність прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію" та надано дозвіл на імміграцію в Україну № 17/-3843 від 13.11.2006 р. на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" як батьку іммігранта, разом з ним дозвіл на імміграцію в Україну отримав його неповнолітній син та відповідно оформлено посвідку на постійне проживання в України НОМЕР_2 від 13.11.2006.

В подальшому позивач звертався із заявою до відділу ГІРФО ГУ МВС України в Харківській області щодо надання посвідки замість втраченої, за результатами розгляду якої його документовано посвідкою на постійне проживання в України НОМЕР_2 від 04.06.2007

10 листопада 2020 року громадянин СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Головного управління ДМС України в Харківській області з метою обміну посвідки на постійне проживання у зв`язку з непридатністю для подальшого використання та йому видано нову довідку 900046351 датовану 27.11.2020.

Разом з тим, листом від 25.11.2020 р. № 8010.6.1/59832-20 ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області у відповідь на запит ГУ ДМС України в Харківській області від 12.11.2020 № 6301.8.1/47664-20 відносно позивача повідомлено, що дозвіл на імміграцію наданий з порушенням Закону та підлягає скасуванню. Матеріали справи з проектом висновку про скасування будуть направлені до ДМС для погодження. Про прийняте рішення буде проінформовано додатково.

За результатами перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну, 09.02.2021 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу.

Листом ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 18.02.2021 р. № 8010.6.1/12622-21 на запит від 12.11.2020 № 6301.8.1/47664-20 повідомлено, що Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області 09.02.2021 прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянина СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі пункту 1, 6 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію", виданого 13.11.2006 року разом з неповнолітнім сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У зв`язку з проживанням вказаних іноземців на території обслуговування ГУДМС України в Харківській області копію рішення про скасування вказаного дозволу направлено, для вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію".

Рішенням ГУ ДМС України в Харківській області № 2190 від 16 квітня 2021 року скасовано посвідку на постійне проживання № НОМЕР_1 від 27.11.2020 громадянина СРВ ОСОБА_1 .

Вказане рішення мотивовано тим, що у заяві про надання дозволу на імміграцію у графі «Прошу надати мені дозвіл на імміграцію в Україну оскільки я» позивачем вказано напис «посвідки на постійного проживання». Таким чином, Позивачем не вказана підстава, згідно з якою вона має право на отримання дозволу на імміграцію в Україну, жодного документа, який би підтверджував наявність у Позивача підстав для отримання дозволу на імміграцію з підстав, визначених законодавством, подано не було. При цьому, позивачем до заяви надані :- заява встановленого зразку;- квитанція про сплату послуг;- копії паспортного документа з нотаріально засвідченим перекладом;- свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_3 від 19.05.2002;- не легалізована довідка з Посольства СРВ в Україні про відсутність судимості та місце проживання на території СРВ від 21.06.2006 та адреса проживання у СРВ; - медичні довідки; - договір найму житлового приміщення.

Крім того при поданні документів позивачем повідомлено неправдиву інформацію в частині адреси проживання: зазначено адресу АДРЕСА_2 , проте у заяві про надання дозволу про імміграцію вказано адресу проживання АДРЕСА_1 .

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, суд виходить з такого.

Предметом судового розгляду в даній адміністративній справі є рішення відповідача № 40 від 09.02.2021 про скасування дозволів на імміграцію, як рішення суб`єкта владних повноважень.

Згідно статті 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України №2491-ІІІ від 7 червня 2001 року "Про імміграцію" (далі - Закон №2491-ІІІ, в редакції спірного періоду).

Відповідно до частини 1 абзаців першого і четвертого статті 1 Закону №2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону №2491-ІІІ визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів. Так, за приписами частини 1 пунктів два і три цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Аналогічні норми містяться в підпункті 8 пункту 4 Положення про Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2002 року № 844.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про імміграцію", у редакції, що діяла на час видачі позивачу тимчасової посвідки, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 4 зазначеного Закону, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України.

Стаття 9 Закону №2491-ІІІ встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

Крім зазначених документів, зокрема, подаються: для осіб, зазначених у пункті 2 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів про призначення їх опікунами чи піклувальниками над громадянами України або про встановлення над ними опіки чи піклування громадянина України.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як слідство, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.

Статтями 10, 11 зазначеного Закону, у редакції, що діяла на час надання позивачам дозволів, встановлено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. N 1983 (далі - Порядок).

У відповідності до пп. 3 п. 2 цього Порядку, в редакції, яка діяла на час надання посвідки, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи Департаменту в міських, районних у містах управліннях органів внутрішніх справ (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме: осіб, які є опікунами чи піклувальниками громадян України або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України.

Згідно з п. 12 Порядку, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: - формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; - надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; - здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

З наведених норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Під час судового розгляду справи встановлено, що 13.11.2006 відділом ГІРФО ГУ МВС України в Київський області позивачу надано дозвіл на імміграцію № 17/3843 та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 13.11.2006, та в подальшому, у порядку обміну КВ № 11991/57281 від 13.11.2006, № 900046351 від 27.11.2020.

Згідно висновку про розгляд клопотання позивача щодо отримання дозволу на імміграцію від 13.11.2006 року, він містить дані щодо того, що дозвіл на імміграцію наданий згідно з п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» як особі, що маж право отримати дозвіл на імміграцію як батько особи, що має право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україні та посвідки на постійне місце проживання в Україні слугували п. 1,6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", згідно з якими дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, а також в інших випадках, передбачених законами України.

Долученими до матеріалів справи документами підтверджено, що позивачем у заяві про надання дозволу на імміграцію, у наданих до неї документах заначено про те, що саме йог осин ОСОБА_2 народився на території України, тоді як у висновку, який позивачем не складався вказано про те, що він має доньку, тому вказана обставина не може бути визнана обґрунтованим доводом на підтвердження законності прийняття відповідачем спірного рішення.

Щодо посилання відповідача у висновку від 09.02.2021 року на факт того, що законність свого перебування на території України на момент звернення позивач підтвердив копією паспорта зі штампом щодо продовження за адресою: АДРЕСА_2 , приймаюча сторона « ОСОБА_6 » , тоді як у заяві про надання дозволу на імміграцію під власний підпис вказано, що він проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено договором найму житлового приміщення, укладеного 13.06.2006 року з грн. ОСОБА_7 .

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відтак, зазначення позивачем в заяві про надання дозволу на імміграцію фактичної адреси місця проживання: АДРЕСА_1 не свідчить про надання нею свідомо неправдивих відомостей, оскільки за наявності зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання в Україні в м. Харкові позивач не позбавлена права фактично проживати за іншою адресою.

В той же час відповідачем не надано жодного доказу недійсності або підробленості документів, які надані позивачем під час звернення на підтвердження законності перебування в Україні та фактичного місця проживання.

З огляду на зазначене, вказані доводи висновку суд вважає необґрунтованими та такими, що суперечать положенням ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Як вбачається з матеріалів справи, ВГІРФО ГУМВС України в Київській області під час надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні та наданні посвідки на постійне місце проживання в Україні, проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача, в тому числі щодо наявності обставин визначених пунктом 1,6 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу, визначених у ст. 10 Закону України "Про міграцію", не виявив, у зв`язку з чим, надав посвідку на постійне місце проживання в Україні.

В обґрунтування застосування п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" відповідачем зазначено, що при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію позивачу та її сину були грубо порушені вимоги ст. 4 та 9 Закону України "Про імміграцію".

Вказані мотиви висновку не є обґрунтованими, з огляду на те, що вказані норми Закону не містить підстав, за яких особа може бути позбавлена дозволу на імміграцію. Тому вказаним посиланням відповідач не довів підстав застосування п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», як підставу прийняття спірного рішення.

Суд зазначає, що Законом України "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, наявність яких у даній справі відповідачем не доведена

При цьому, суд зауважує, що обставини, на які посилається відповідач, існували на момент розгляду заяви позивача та прийняття рішення відповідачем від 13.11.2006 про надання дозволу на імміграцію в Україні, з подальшою видачею посвідки на постійне місце проживання в Україні.

Отже, судом встановлено, що позивач при отриманні дозволу на імміграцію надав всі наявні у нього документи, на підставі яких ВГІРФО ГУМВС України в Київській області надано дозвіл, не приховував даних щодо сімейного стану, наявності дитини, яка народилася на території України, спільної імміграції в Україну разом з дружиною, не зазначав неправдивих відомостей.

Проте, на підставі аналізу тих самих документів відповідачем скасовано раніше наданий дозвіл.

Разом з цим, суд зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у п. 71 Рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року по справі права «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04) зазначено, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Під час судового розгляду справи, відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, а потреба виправити минулу «помилку» є непропорційним втручанням в права позивача, який покладався на легітимність добросовісних дій державного органу при отриманні дозволу на імміграцію.

З огляду на встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку, що відповідач під час прийняття рішення оскаржуваного рішення, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені законодавством, необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття, без урахування принципу пропорційності, без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення, а тому заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат в частині сплаченого судового збору здійснюється відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст.19 Конституції України, ст.ст.6-9,139,242-246,295 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 40 від 09.02.2021 року громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданого 13.11.2006 року разом з неповнолітнім сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області від 16.04.20221 про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути на користь громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , іпн. НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (вул.Березняківська, буд. 4-а,м. Київ,02152, ) судовий збір у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. 00 коп.

Стягнути на користь громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , іпн. НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківський області (вул. Римарська, буд. 24,м. Харків,61057, ) судовий збір у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Суддя Зоркіна Ю.В.