Справа № 640/4561/20
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2021-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/4561/20 Суддя (судді) першої інстанції: Аверкова В.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2021 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Кузьменка В. В.,
суддів: Ганечко О. М., Василенка Я. М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Києві справу за адміністративним позовом Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут до ОСОБА_1 про стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.08.2020,

В С Т А Н О В И Л А:

Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до ОСОБА_1 про стягнення з нього на користь Держави в особі Військового інституту телекомунікацій та інформатизації 45 129,24 грн. витрат, пов`язаних з утриманням у вищому військовому навчальному закладі.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.08.2020 позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави в особі Військового інституту телекомунікацій та інформатизації витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, у сумі 45 129,24 грн.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут звернувся до адміністративного суду з пропуском процесуального строку оскарження та зловживаючи процесуальними правами, а отже наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог та скасування оскаржуваного рішення суду.
Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення питання, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 311 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи у порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи, з 04 серпня 2014 року солдата ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт: серія НОМЕР_1 , виданий Голосіївським РВ ГУДМС України в місті Києві 01 березня 2014 року, рнокпп - НОМЕР_2 ) наказом начальника Військового інституту від 04 серпня 2014 року № 154 зараховано до списків особового складу інституту, на всі види забезпечення по курсантській нормі, на котлове забезпечення з 04 серпня 2014 року.
Між відповідачем та Міністерством оборони України 04 серпня 2014 року укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами (слухачами) вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, згідно якого ОСОБА_1 зобов`язаний проходити військову службу (навчання) у ВІТІ, сумлінно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів і начальників, свої службові обов`язки. Після закінчення навчання він повинен був проходити військову службу в Міністерстві оборони України на посадах офіцерського складу протягом 5 років.
Наказом начальника Військового інституту телекомунікацій та інформатизації (по стройовій частині) від 19 липня 2018 року № 143 солдата ОСОБА_1 , курсанта 4 курсу 143 навчальної групи факультету телекомунікаційних систем, відрахованого з інституту наказом начальника Військового інституту телекомунікацій та інформатизації від 19 липня 2018 року № 37 (по особовому складу), у зв`язку з достроковим розірванням контракту через недисциплінованість, та як такого, що вислужив встановлений строк строкової військової служби направлено на військовий облік до Голосіївського районного у місті Києві військового комісаріату.
Вказаним наказом з 19 липня 2018 року виключено із списків особового складу інституту, всіх видів забезпечення, з котлового забезпечення з 20 липня 2018 року.
Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року № 964 Про затвердження Порядку відшкодування курсантами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах кошти на відшкодування за утримання в інституті солдата ОСОБА_1 наказом від 19 липня 2018 року № 143 вирішено стягнути у розмірі 45 129,24 грн.
Тобто, відповідач, всупереч вимог ст. 526 ЦК України порушив умови контракту та відповідно ст. 623 ЦК України повинен відшкодувати позивачу завдані збитки.
Збитками в даному випадку є витрати, пов`язані з навчанням і утриманням відповідача у ВІТІ, які складаються з різниці сум витрат з утримання курсантів і витрат з утримання військовослужбовців строкової служби за період з 04 серпня 2014 року по 19 липня 2018 року.
З наявних в матеріалах справи довідок, розрахунків та списків слідує, що загальна сума витрат на утримання ОСОБА_1 у ВНЗ складає 45129,24 грн., з яких витрати, пов`язані з грошовим забезпеченням 8106,27 грн., з послугами продовольчого забезпечення 23844,66 грн, з речовим забезпеченням 3591,67 грн., з медичним забезпеченням 366,94 грн., з послугами за споживання комунальних послуг та енергоносіїв 9219,70 грн., що підтверджується довідками розрахунками відповідних служб Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут.
Відповідно до гарантійного листа, відповідач зобов`язувався відшкодувати фактичні витрати, пов`язані з його утриманням в інституті, добровільно у строк з 19 липня 2018 року по 06 червня 2019 року.
Оскільки відповідачем самостійно не відшкодовано вказану вище суму витрат, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що витрати, пов`язані з утриманням ОСОБА_1 у навчальному закладі у розмірі 45 129,24 грн. відповідачем не відшкодовано, а заборгованість у вказаному розмірі підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.
Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Оцінюючи твердження апелянта щодо пропуску процесуального строку оскарження колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції було аргументовано спростовано такі посилання та зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 4 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та Законами України.
Згідно п. 5 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.
Під публічно-правовим спором законодавець розуміє спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Відповідно до гарантійного листа, укладеного між Військовим інститутом телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут та ОСОБА_1 , останній зобов`язався добровільно сплачувати кошти, пов`язані з його утриманням у строк з 19 липня 2018 року по 06 червня 2019 року.
Наказом начальника Військового інституту телекомунікацій та інформатизації (по стройовій частині) від 19 липня 2018 року № 143 солдата ОСОБА_1 , курсанта 4 курсу 143 навчальної групи факультету телекомунікаційних систем, відрахованого з інституту наказом начальника Військового інституту телекомунікацій та інформатизації від 19 липня 2018 року № 37 (по особовому складу), у зв`язку з достроковим розірванням контракту через недисциплінованість, та як такого, що вислужив встановлений строк строкової військової служби направлено на військовий облік до Голосіївського районного у місті Києві військового комісаріату.
Вказаним наказом з 19 липня 2018 року виключено із списків особового складу інституту, всіх видів забезпечення, з котлового забезпечення з 20 липня 2018 року.
Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року № 964 Про затвердження Порядку відшкодування курсантами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах кошти на відшкодування за утримання в інституті солдата ОСОБА_1 наказом від 19 липня 2018 року № 143 вирішено стягнути у розмірі 45 129,24 грн.
Отже, строк звернення до суду починається у позивача з 20 липня 2018 року, та відповідно становить шість місяців, як це передбачено частиною 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.
Разом з тим, відповідно до гарантійного листа, підписаного позивачем 19 липня 2018 року, ОСОБА_1 зобов`язався в добровільному порядку протягом 19 липня 2018 року по 06 червня 2019 року виплачувати витрати, пов`язані з його утиранням у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем у вищевказаний період не виплачувались витрати.
Відтак, враховуючи строк, який погоджений сторонами у гарантійному листі до 06 червня 2019 року, строк звернення до суду починається у позивача з 7 червня 2019 року та відповідно становить шість місяців, як це передбачено частиною 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.
Таким чином, граничний строк звернення позивача до суду становить 12 грудня 2019 року (07 грудня вихідний день).
Листом Військового інституту телекомунікацій та інформатизації від 21 грудня 2019 року № 190/3749 позивачу запропоновано виплатити витрати, пов`язані з його утиранням у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації та попереджено про намір звернутись до суду.
Позивач звертався з аналогічним позовом до Голосіївського районного суду міста Києва у січні 2020 року, тобто без порушення строку звернення до суду.
Суд першої інстанції вірно вказав, що помилкове звернення до Голосіївського районного суду міста Києва в даному випадку приймається судом як поважна причина звернення до адміністративного суду, оскільки до встановлення адміністративної юрисдикції в аналогічних справах постановою Верховного Суду у справі за № 185/7167/18 від 04 грудня 2019 року, в даній категорії справ юрисдикція була неоднозначною, а отже суд попередньої інстанції обґрунтовано поновив строк звернення з даним позовом до адміністративного суду.
Зазначені мотиви спростовують посилання апелянта на пропуск позивачем строку звернення до суду, зокрема і з тих підстав, що Військовим інститутом телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут вживались заходи, спрямовані на досудове врегулювання спору шляхом добровільної сплати ОСОБА_1 витрат, пов`язаних з утриманням у вищому військовому навчальному закладі.
В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, відповідач ухилявся від виконання обов`язку щодо відшкодування витрат, на пропозиції позивача не реагував, що не може бути підставою для врахування доводів ОСОБА_1 в апеляційній скарзі щодо пропуску навчальним закладом строку звернення до суду.
Оцінюючи правомірність задоволення судом першої інстанції позовних вимог, колегія суддів виходить з такого.
Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26.06 2013 №509-р Про утворення Державного університету телекомунікації, наказу Міністерства освіти і науки України від 30.07.2013 №1049 Про утворення Державного університету телекомунікації, спільного наказу Міністерства освіти і науки України та Міністерства оборони України від 08.08.2013 №1134/543 Щодо особливостей діяльності Державного університету телекомунікації, наказу начальника Військового інститут від 01.10.2013 № 195, Військовий інститут телекомунікації та інформатизації Національного технічного університету України Київський політехнічний інститут (далі ВІТІ НТУУ КПІ) було перейменовано у Військовий інститут телекомунікації та інформатизації Державного університету телекомунікацій (далі ВІТІ ДУТ).
У подальшому у Військовому інституті відбулась реорганізація згідно з постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2015 №94 Про реорганізацію та утворення військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів, спільного наказу Міністерства освіти і науки України та Міністерства оборони України від 04.06.2015 року №252 590 Про заходи щодо реорганізації та утворення військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів, наказу начальника Військового інститут від 02.06.2015 №107 ВІТІ ДУТ перейменовано у Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації (далі ВІТІ). Отже, ВІТІ є правонаступником ВІТІ НТУУ КПІ та ВІТІ ДУТ.
Відповідно до Указу Президента України від 15.12.1999 №1752/99 Про систему центральних органів виконавчої влади та Закону України Про джерела фінансування органів державної влади до системи органів державної влади належать Кабінет Міністрів України, міністерства, комітети, агентства, служби, адміністрації, департаменти, управління, палати, фонди, інспекції, бюро та інші центральні органи виконавчої влади, місцеві державні адміністрації.
Безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснює Міністерство оборони України, яке відповідно до ст. 3 Закону України Про Збройні Сили України, Указу Президента України № 888/97 від 21.08.1997 Про затвердження Положення про Міністерство Оборони України та вказаного Положення про Міністерство оборони України, є центральним органом виконавчої влади і військового управління, що забезпечує проведення, вжиття державної політики у сфері оборони держави та військового будівництва, керівництво Збройними Силами України їх мобілізаційну і бойову готовність та підготовку до виконання покладених на них завдань і в процесі їх виконання взаємодіє з іншими центральними і місцевими органами виконавчої влади.
Відповідно до п.п. 18, 20 цього Положення Міністерство оборони України утворює, реорганізує і ліквідує у встановленому порядку підприємства, установи, організації, контролює їх діяльність та керує економічною та фінансовою роботою в Збройних Силах України.
Органом державної військової та виконавчої влади на місцях у Збройних Силах України є командири (начальники) військових частин (установ, організацій), яким Статутом внутрішньої служби ЗС України, затверджених Законом України Про затвердження Статуту внутрішньої служби ЗС України від 24.03.1999) надано повноваження виконавчої влади в системі Міністерства оборони України.
Також, як зазначено у ст. 13 Закону України Про оборону України, Збройні Сили України організаційно складаються з військових об`єднань, з`єднань, частин, підрозділів, військових установ і навчальних закладів.
Статтями 3, 5 Закону України Про господарську діяльність у Збройних Силах України передбачено, що Міністерство Оборони України є органом державного управління ЗС України і несе повну відповідальність за їх розвиток та підготовку до виконання завдань оборони, а суб`єктами господарської діяльності у ЗС України є військові об`єднання, частини, установи та організації, які утримуються за рахунок коштів держбюджету України, ведуть відокремлене господарство, мають кошторис надходжень та видатків, рахунки в установах банку, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.
Також відповідно до ст. 8 Закону України Про господарську діяльність у Збройних Силах України кошти, одержані від здійснення військовими частинами (установами організаціями, підприємствами Міністерства оборони України) господарської діяльності, зараховуються до Державного бюджету України та використовуються виключно на національну оборону, відповідно до кошторису Міністерства оборони України, при цьому порядок їх обліку визначається Міністерством фінансів України та Міністерством оборони України.
Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації є складовою частиною ЗС України, підпорядкований Міністерству оборони України і перебуває на утриманні Державного бюджету.
Фінансування Збройних Сил України, як визначено ст. 15 Закону України Про Збройні Сили України, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, тому ВІТІ, як структурний підрозділ Міністерства оборони України, у відповідності до вищевказаного Положення, також фінансується за рахунок державного бюджету.
Основні фонди, обігові кошти управління Інституту є державною власністю, належать до сфери управління Міністерства оборони України, закріплені за управлінням на праві оперативного управління.
Начальник ВІТІ несе повну відповідальність за його стан та діяльність, ефективне використання закріпленого за ним державного майна, витрачання грошових коштів, контроль за виконанням договірних зобов`язань, тому для захисту порушеного права ВІТІ уповноважений виступати стороною в господарському суді, оскільки згідно вимог ст.ст. 58, 59 Статуту внутрішньої служби ЗС України, командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність ввіреної йому частини (установи) та зобов`язаний вживати заходів щодо відшкодування збитків, заподіяних військовій частині (установі), для чого діяти у відповідності із законом.
Інтереси держави є оціночним поняттям і їх захист закріплюється як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів, і в їх основі є потреба у здійснені загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій (програм) у тому числі спрямованих на захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання описової частини рішення Конституційного Суду України № 3-РП /99 від 08.04.1999.
Відповідно до зазначеного рішення Конституційного Суду України держава може вбачати свої інтереси не тільки в діяльності державних органів, а і в діяльності інших суб`єктів господарювання, в тому числі державних установ та організацій.
Статтею 25 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу від 25.03.1992 № 2232-ХІІ передбачено порядок підготовки громадян України для проходження військової служби на посадах офіцерського складу.
Так, зарахування громадян України до вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів проводиться на добровільних засадах відповідно до особистих заяв після успішного складення вступних іспитів та відповідних випробувань.
Громадяни України, які в установленому порядку зараховані до вищих військових навчальних закладів або військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів для здобуття певних освітніх та освітньо-кваліфікаційних рівнів і не мають звань офіцерського складу, вважаються курсантами, а ті, що мають такі звання, - слухачами.
З громадянами України курсантами вищого військового навчального закладу (яким виповнилося 18 років), військового навчального підрозділу вищого навчального закладу укладається контракт про проходження військової служби (навчання);
Установлення правових відносин між курсантами, яким не виповнилося 18 років, і державою здійснюється відповідно до вимог Цивільного кодексу України.
Курсанти в разі дострокового розірвання контракту відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.
Курсанти чоловічої статі, відраховані з вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів (за винятком випадків, передбачених пунктами "б", "г", "д" чи "з" ч. 6 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу від 25.03.1992 № 2232-ХІІ), направляються у військові частини для подальшого проходження військової служби, якщо вони не вислужили встановленого строку строкової військової служби.
При цьому у строк військової служби військовослужбовцям зараховується тривалість:
- строкової військової служби до вступу у вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів;
- військової служби за контрактом до вступу у вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів;
- військової служби під час навчання у вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів із розрахунку два місяці служби (навчання) за контрактом за один місяць строкової військової служби.
- курсанти чоловічої статі, відраховані з вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів відповідно до пунктів "б", "г", "д" чи "з" ч. 6 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу від 25.03.1992 № 2232-ХІІ, направляються у районні (міські) військові комісаріати за місцем проживання для взяття на військовий облік.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 №964 затверджено Порядок відшкодування курсантами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах (далі Постанова), на виконання якої 16.07.2007 прийнято Порядок розрахунку витрат пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затвердженого спільним наказом Міністра оборони України, Міністра фінансів України, Міністра внутрішніх справ України. Міністра транспорту та зв`язку України та ін. №419/831/240/605/537/219/534 (далі Наказ).
Згідно п. 5 зазначеної Постанови витрати на навчання відшкодовуються в повному обсязі курсантами, які навчалися понад встановлений законодавством строк строкової військової служби, - за період навчання, що перевищує цей строк.
Пунктом 6 Постанови передбачено, що витрати відшкодовуються у розмірі різниці сум витрат з утримання курсантів і витрат з утримання військовослужбовців за відповідною військовою спеціальністю.
Підписуючи контракт про навчання, відповідач надав згоду відповідно до пункту 1 Контракту відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у ВІТІ.
19 липня 2018 року наказом начальника Військового інституту №37 (по особовому складу) відраховано зі списків інституту у зв`язку з достроковим розірванням контракту через недисциплінованість. Тобто, відповідач, всупереч вимог статті 526 Цивільного кодексу України порушив умови контракту та відповідно статті 623 Цивільного кодексу України повинен відшкодувати позивачу завдані збитки.
Станом на час апеляційного розгляду справи матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем самостійно відшкодовано спірну суму витрат, а отже позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави в особі Військового інституту телекомунікацій та інформатизації витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі у розмірі 45129,24 грн., правомірно задоволені судом першої інстанції.
Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги звертає увагу на те, що відповідачем в апеляційній скарзі належним чином не спростовано та не заперечено факт наявності заборгованості перед позивачем у розмірі 45129,24 грн., за стягненням якої останній звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва.
Враховуючи все викладене вище, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.
Інші посилання апеляційної скарги зазначені вище висновки не спростовують та не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, позаяк не містять аргументованих доводів на спростування правомірності висновку суду першої інстанції у взаємозв`язку з обставинами справи, та не свідчать про порушення судом першої інстанції при розгляді справи норм матеріального або процесуального права.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.08.2020 у справі за адміністративним позовом Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут до ОСОБА_1 про стягнення коштів залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. М. Ганечко