Справа № 160/7836/21
Суддя: Віхрова Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2021-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 липня 2021 року Справа № 160/7836/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Віхрової В.С.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, -
18.05.2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якій просить:
- визнати протиправною і скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.11.2020 року № Ф-734-57У Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 06.11.2020 року № Ф-734-57У є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки відповідач не проводив перевірку ФОП ОСОБА_1 , не складав акт перевірки, звітність, бухгалтерські та інші документи, що підтверджують суму виплат (доходу) на суми з яких нараховується єдиний внесок позивач не подавала, а тому відсутні фактичні та правові підстави для оформлення та направлення вимоги.
01.10.2006 року позивач ініціювала процедуру ліквідації суб`єкта господарювання - фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , подавши державному реєстратору письмову заяву про припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем. Винесену вимогу № Ф -734-57У від 06.11.2020 року ГУ ДПС у Дніпропетровській області позивач не отримувала на адресу реєстрації та фактичні обставини свідчать про те, що державний реєстратор не вніс зміни до ЄДР станом від жовтня 2006 року та ГУ ДПС у Дніпропетровській області не зняв з обліку фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 , про вищевикладені обставини позивач дізналася у березні 2021 року з отриманого листа від Довгинцівського ВДВС у м. Кривому Розі Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), з постановою «Про відкриття виконавчого провадження» ВП № 64607348 від 23.02.2021 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь стягувана ГУ ДПС у Дніпропетровській області. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань по 07.05.2021 року та станом від жовтня 2006 року не було внесено відповідний запис про державну реєстрацію щодо припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем, підставою для його внесення щодо фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 було її власне рішення викладене у письмової заяві, також, станом на 2021 рік фізична особа - підприємець ОСОБА_1 знову зверталася з письмовими заявами №2, № 3 до державного реєстратора та просила здійснити внесення відповідного запису про державну реєстрацію щодо припинення підприємницької діяльності, підставою для його внесення були надані письмові заяви, які не були задоволенні державним реєстратором та особисто з`явитися до державного реєстратора фізична особа - підприємець ОСОБА_1 не мала(є) можливості із за підозри хвороби корона вірусом SARS -СоV-2. Отже, на думку позивача, оскаржувана вимога є протиправною, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Частиною 2 ст. 257 КАС України встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 261 КАС України, відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі. Позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.
У відповідності до ч.1 ст. 262 КАС України, розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано час для усунення недоліків.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.06.2021 року заяву ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду, - задоволено, поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області; відкрито провадження у адміністративній справі; справу №160/7836/21 призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
30.06.2021 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовні вимоги не визнає, просить у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції вказує на те, що позивач є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом №2464, є недоїмкою, за який сплачується єдиний внесок. Позивачем протягом 2017-2020 років сплата єдиного соціального внеску самостійно не здійснювалась, що підтверджується ІКП платника податків. В позовній заяві позивачем не наведено обґрунтованих підстав для звільнення від сплати сум нарахованого єдиного внеску. Відповідач зазначає, що жодна норма законодавства не зобов`язує податковий орган здійснювати заходи для з`ясування причин невручення податкової вимоги.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
06.11.2020 року відповідачем на підставі даних інформаційної системи податкового органу прийнято вимогу №Ф-734-57 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 35 588,74 грн.
Підставою для формування вимоги №Ф-734-57 від 06.11.2020 року є інформація, наявна в базі даних інформаційної системи податкового органу по інтегрованій картці платника податків, в якій відображено наступні несплачені нарахування на момент розгляду цієї справи:
- за 2017 рік по терміну сплати 09.02.2018 року в сумі 8 448,00 грн.;
- за І квартал 2018 року по терміну сплати 19.04.2018 року в сумі 2457,18 грн.;
- за II квартал 2018 року по терміну сплати 19.07.2018 року в сумі 2457,18 грн.;
- за III квартал 2018 року по терміну сплати 19.10.2018 року в сумі 2457,18 грн.;
- за IV квартал 2018 року по терміну сплати 21.01.2019 року в сумі 2457,18 грн.;
- за І квартал 2019 року по терміну сплати 19.04.2019 року в сумі 2754,18 грн.;
- за II квартал 2019 року по терміну сплати 19.07.2019 року в сумі 2754,18 грн;
- за III квартал 2019 року по терміну сплати 21.10.2019 року в сумі 2754,18 грн.;
- за IV квартал 2019 року по терміну сплати 20.01.2020 року в сумі 2754,18 грн.;
- за І квартал 2020 року по терміну сплати 21.04.2020 року в сумі 2078,12 грн.;
- за II квартал 2020 року по терміну сплати 20.07.2020 року в сумі 1039,06 грн.;
- за III квартал 2020 року по терміну сплати 19.10.2020 року в сумі 3178,12 грн.
Загальна сума недоїмки з єдиного соціального внеску складає 37 788,74 грн.
Не погодившись з вимогою про сплату боргу (недоїмки) №Ф-734-57 від 06.11.2020 року, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначається Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 2464).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 4 ч.1 ст. 4 Закону № 2464 визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Законом України від 06.12.2016 року № 1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (далі - Закон № 1774) внесено зміни до Закону № 2464, які набули чинності з 01.01.2017 року, зокрема, щодо нарахування та сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, у тому числі тими, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону № 2464 встановлено, що єдиний соціальний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
При цьому, пунктом 3 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464 встановлено, що єдиний соціальний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Пунктом 5 ч.1 ст.1 Закону № 2464 визначено, що мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Згідно з ч.5 ст.8 Закону № 2464 єдиний внесок для всіх платників єдиного внеску (крім пільгових категорій) встановлено у розмірі 22 відсотки до визначеної бази нарахування єдиного внеску.
Статтею 6 Закону № 2464 визначені права та обов`язки платника єдиного внеску, зокрема відповідно до пункту 1 та 4 частини 2 платники єдиного внеску зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, а також подавати звітність у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до п. 8 ст. 9 Закону № 2464 платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Частиною 12 ст.9 Закону № 2464 визначено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
Суд зауважує, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору ЄСВ досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19.
Документів на підтвердження працевлаштування позивача як найманого працівника до позовної заяви позивачем не додано.
З матеріалів справи відомо, що позивач дійсно у 2001 році була зареєстрована фізичною особою-підприємцем, однак, зазначає, що підприємницьку діяльність не здійснювала, документів для проведення реєстраційних дій в подальшому, не подавала.
Як відомо з відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на момент розгляду даної справи судом, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) не припинила свою діяльність в якості фізичної особи-підприємця. Відомості про ОСОБА_1 як суб`єкта підприємницької діяльності внесені до реєстру з 13.10.2005 року.
Закон України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" від 15 травня 2003 року № 755-IV, на який посилається у позовній заяві й позивач, регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців. Цей Закон набрав чинності з 01 липня 2004 року.
З 01 липня 2004 року розпочав функціонування Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
До 01 липня 2004 року реєстрація суб`єктів підприємницької діяльності здійснювалась на підставі Закону України "Про підприємництво".
Так, відповідно до ст. 8 Закону України "Про підприємництво", державна реєстрація суб`єктів підприємницької діяльності, крім об`єднань юридичних осіб,що здійснюють свою діяльність в Україні на умовах угод про розподіл продукції, проводиться у виконавчому комітеті міської, районної в місті ради або в районній, районній міст Києва і Севастополя державній адміністрації (далі-органи державної реєстрації) за місцезнаходженням або місцем проживання даного суб`єкта, якщо інше непередбачено законом.
Громадяни, які мають намір здійснювати підприємницьку діяльність без створення юридичної особи,подають реєстраційну картку встановленого зразка, яка є водночас заявою про державну реєстрацію, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера фізичної особи - платника податків та інших обов`язкових платежів і документ, що засвідчує внесення плати за державну реєстрацію. Органам державної реєстрації забороняється вимагати від суб`єктів підприємницької діяльності додаткові документи, не передбачені цим Законом. Державна реєстрація суб`єктів підприємницької діяльності проводиться за наявності всіх необхідних документів за заявочним принципом протягом не більше п`яти робочих днів. Органи державної реєстрації зобов`язані протягом цього терміну внести дані з реєстраційної картки до Реєстру суб`єктів підприємницької діяльності та видати свідоцтво про державну реєстрацію встановленого зразка з проставленим ідентифікаційним кодом (для юридичних осіб), який надається органам державної реєстрації, органами державної статистики, або ідентифікаційним номером фізичної особи - платника податків та інших обов`язкових платежів.
У п`ятиденний термінздати реєстрації органи державної реєстрації направляють примірник реєстраційної картки з відміткою про державну реєстрацію відповідному державному податковому органу і органу державної статистики та подають відомості про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності до органів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України навипадок безробіття, Фонду соціального страхування від нещасних випадківна виробництві та професійних захворювань України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності і Пенсійного фондуУкраїни.
Також вказаною статтею Закону передбачені умови та порядок скасування державної реєстрації, а саме: скасування державної реєстрації здійснюється за заявою власника (власників) або уповноважених ним (ними) органів чи за особистою заявою підприємця-громадянина,а також на підставі рішення суду в разі: визнання недійсними або такими,що суперечать законодавству, установчих документів; здійснення діяльності, що суперечить установчим документам та законодавству України; несвоєчасного повідомлення суб`єктом підприємницької діяльності прозміну його назви, організаційної форми, форми власності та місцезнаходження; визнання суб`єкта підприємницької діяльності банкрутом (у випадках, передбачених законодавством); неподання протягом року до органів державної податкової служби податкових декларацій, документів фінансової звітності згідно ззаконодавством. Скасування державної реєстрації суб`єктапід приємницької діяльності здійснюється органом державної реєстрації за наявності ліквідаційного балансу, складеного ізатвердженогозгідноз законодавством,та інших документів, що підтверджують проведення заходів щодо ліквідації суб`єкта підприємницької діяльності як юридичної особи, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, шляхом виключення його з Реєстру суб`єктів підприємницької діяльності.
Орган державної реєстрації в десятиденний термін повідомляє відповідні державні податкові органи та органи державної статистики, органи Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та Пенсійного фонду України про скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності.
Як було зазначено вище, Закон України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" від 15 травня 2003 року № 755-IV набрав чинності з 01 липня 2004 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 18 цього Закону, для державної реєстрації включення відомостей про фізичну особу - підприємця, зареєстровану до 01 липня 2004 року, відомості про яку не містяться в Єдиному державному реєстрі, подається заява про державну реєстрацію включення відомостей про фізичну особу - підприємця до Єдиного державного реєстру.
До Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань також внесено запис про взяття на облік як платника податків ОСОБА_1 23.06.1995 року та як платника єдиного внеску - 10.07.1999 року.
Позивач стверджує, що зверталась до Криворізького міського управління юстиції реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції із заявою щодо державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем, та долучає до матеріалів справи відповідну заяву.
Суд зазначає, що вказана заява не є належним доказом звернення до реєстраційної служби з вимогою про припинення підприємницької діяльності, оскільки не містить доказів її направлення, вручення Криворізькому міському управлінню юстиції реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції, не містить штампів вхідної кореспонденції органу реєстрації або інших відміток про прийняття.
Стосовно заяв про припинення реєстрації фізичної особи-підприємця, які були подані у 2021 році, суд зазначає, що вказана заява не стосується розгляду цієї справи, оскільки період нарахувань оскаржуваною вимогою складає 2017-ІІІ квартал 2020 років.
Стосовно доводів позивача про те, що вона не знала, що була зареєстрована фізичною особою-підприємцем з 2006 року, суд зазначає наступне.
Позивач мала можливість та повинна була дізнатися про існування щодо неї реєстраційних записів, оскільки такі безпосередньо стосувались її статусу та діяльності. Отже, проявляючи зацікавленість в припиненні статусу фізичної особи-підприємця (як про це зазначає позивач), остання повинна була дізнатись обставини її припинення як суб`єкта підприємницької діяльності. Більше того, така інформація є загальнодоступної у відкритому доступі для всіх громадян.
Проте, такі дії вчинені позивачем не були на протязі 15 років.
Верховний Суд у постанові від 21.02.2020 року № 340/1019/19 зазначає, що поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Отже, судом не встановлено перешкод у можливості дізнатись позивачем про обставини її реєстрації як фізичної особи-підприємця, а тому доводи про те, що позивач не знала про внесення запису щодо неї як суб`єкта підприємницької діяльності не є поважною обставиною для звільнення її від відповідальності за несплату єдиного внеску.
Більше того, позивачем не надано жодних належних доказів оскарження в судовому порядку дій державного реєстратора щодо невнесення запису про припинення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 тощо.
Надані суду досудові вимоги та скарги не спростовують наявність реєстрації позивача як фізичної особи-підприємця у період з 2017 року по ІІІ квартал 2020 року.
Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем оскаржувану вимогу від 06.11.2020 року № Ф-734-57У про сплату заборгованості з єдиного внеску було надіслано позивачу на податкову адресу: АДРЕСА_1 . З поштового повідомлення відомо, що ця податкова вимога була повернута за закінченням терміну зберігання.
Відповідно до п. 42.2. с. 42 ПК України, документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Згідно з п. 45.1. ст. 45 ПК України, податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.
Враховуючи, що в Єдиному державному реєстрі зазначена адреса: АДРЕСА_1 , то дії відповідача щодо направлення вимоги на вказану адресу є правомірними.
Стосовно доводів позивача про те, що на конверті про направлення зазначено на печатці рік «2016», суд зазначає про хибність доводів позивача, оскільки рік відправлення на календарному штемпелі позначено «20», в той час як позначення «16» є внутрішніми знаками відділення Укрпошти та не мають відношення до року направлення у відповідності до додатку №1 Інструкції з використання маркувальних машин, яка затверджена наказом Міністерства інфраструктури України від 03.02.2014 року №71 (стосовно відбитку маркувального поштового пристрою національного оператора для внутрішніх поштових відправлень).
Більше того, у відповідності до п.6 р. ІІІ Інструкції дата відбитка календарного штемпеля маркувальної машини повинна відповідати даті подання письмової кореспонденції для пересилання. Якщо на письмовій кореспонденції, поданій для пересилання, відсутній відбиток календарного штемпеля або зазначена дата не відповідає даті подання її для пересилання, поштові відправлення повертаються відправникові для відповідного оформлення.
Таким чином, у випадку невідповідності дати направлення кореспонденції, відбиток календарного штемпеля не проставляється.
Отже, доводи позивача про фальсифікацію документів не знайшли свого підтвердження під час дослідження вказаних доказів.
Суд зазначає, що сам факт затримки контролюючим органом строків направлення рішення не може бути підставою для звільнення платника податку від обов`язку щодо своєчасної сплати суми податку. У будь-якому випадку порушення строку направлення рішення, жодним чином не впливає на його законність.
Якщо рішення прийняте контролюючим органом у межах компетенції, та з його форми можна чітко встановити його зміст, зокрема, порушення законодавства, згідно з яким визначено грошове зобов`язання платника податків, суму такого зобов`язання, таке рішення є правомірним, навіть у разі, коли порушено строки його надсилання (вручення), передбачені Податковим кодексом України.
Відповідна правова позиція викладена в постанова Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 820/1975/17.
Таким чином, судом не встановлено протиправності в діях позивача, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На переконання суду, питання, які можуть вплинути на результат розгляду справи, судом було розглянуто та надано їм оцінку у повній мірі.
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю.
Зважаючи на відмову у задоволенні позову, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.
Керуючись статтями 2, 9, 77, 78, 90, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.С. Віхрова