Справа № 540/2204/21
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2021-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2021 р.м. ХерсонСправа № 540/2204/21
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гомельчука С.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (далі - відповідач, УМВС у Вінницькій області), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність УМВС України у Вінницькій області щодо не нарахування та виплати на користь ОСОБА_1 матеріальної допомоги за 2003р., 2004р., посадового окладу за вересень 2004р., компенсації за невикористані у 2003р., 2004р. чергові відпустки;

- стягнути з УМВС України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу за 2003р. в сумі 352,25 грн. за 2004р. в сумі 683,50 грн.;

- стягнути з УМВС України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 посадовий оклад за вересень 2004р. в сумі 140 грн.;

- зобов`язати УМВС України у Вінницькій області нарахувати та сплатити грошову компенсацію за невикористані у 2003р., 2004р. чергові відпустки на користь ОСОБА_1 .

Мотивуючи позовні вимоги ОСОБА_1 стверджує, що під час проходження служби в УМВС України у Вінницькій області йому не виплачено матеріальну допомогу за 2003р. та 2004р., встановлену Указом Президента України від 14.10.1996р. №926/96, а також посадовий оклад за вересень 2004р. у розмірі 140 грн. При цьому, позивач вказує на те, що не перебував у відпустці у вказаний період, проте не отримав компенсацію за невикористану відпустку за 2003р. та 2004р. Вважає протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не проведенні позивачу означених виплат.

Ухвалою судді від 21.05.2021р. відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач надіслав суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову, мотивуючи свою позицію тим, що грошова компенсація за невикористану відпустку виплачується особам, які звільняються з органів внутрішніх справ. Відповідно до витягу із наказу начальника УМВС України у Вінницькій області №19 о/с від 14.02.2005р., позивач був переведений у розпорядження начальника УМВС України в Херсонській області для подальшого проходження служби, а не звільнений, відтак такі вимоги мають бути звернені до УМВС України в Херсонській області. При цьому зауважує на тому, що згідно листа-відповіді УМВС України у Вінницькій області від 13.05.2021р. №С-236/12/01-2021, позивачу надавались чергові оплачувані щорічні відпустки як у 2003р. (з 10.11. по 16.12.), так і у 2004р. (з 02.06. по 09.06. та з 16.08. по 25.09.), у зв`язку із чим вимога про стягнення компенсації за невикористану відпустку за 2003р. та 2004р. є безпідставною. Щодо стягнення матеріальної допомоги за 2003р., 2004р. та посадового окладу за вересень 2004р., то відповідач, посилаючись на додані до відзиву копії документів, вказує на те, що позивачу своєчасно та у повному обсязі виплачено наведені складові його грошового забезпечення.

23.06.2021р. канцелярією суду зареєстровано відповідь на відзив, в якій позивач не погоджується із позицією відзиву, при цьому стверджує, що за приписами ч. 9 ст. 79 КАС України суд не має враховувати при розгляді справи додані до відзиву копії документів, оскільки вони не були направлені позивачу, при цьому не засвідчені належним чином. Також вказує на те, що відповідачем не подано до суду первинних документів, якими б підтверджувалось надання позивачу відпустки у запитуваний період.

Розглянувши надані документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд встановив наступне.

У 2003 - 2004 роках майор ОСОБА_1 проходив службу в Управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, що підтверджується довідкою про нараховане йому грошове забезпечення за означений період (а.с. 12).

Наказом від 14.02.2005р. №19 о/с позивача відряджено у розпорядження УМВС України у Херсонській області з 18.02.2005р.

Позивач на свій запит отримав довідку про нараховане йому грошове забезпечення за період проходження служби з 01.11.2003р. по 18.02.2005р. в УМВС України у Вінницькій області.

З`ясувавши, що йому не виплачені матеріальна допомога за 2003р., 2004р., компенсація за невикористану відпустку за цей же період та посадовий оклад за вересень 2004р., позивач звернувся до суду.

Щодо строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України від 24.03.1995р. №108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон №108/95-ВР) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 Закону №108/95-ВР визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Позовні вимоги стосуються стягнення доплати за роботу у нічний час та матеріальної допомоги, що є складовою заробітної плати.

Рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013р. №8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другої статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду, з якими не обмежується будь яким-строком. Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 Кодексу, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, аналіз наведених норм чинного законодавства з урахуванням положень Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013р. № 8-рп/2013 дає підстави для висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Суд зазначає, що перебування особи на публічній службі, у тому числі на службі в органах МВС, є однією із форм реалізації закріпленого в статті 43 Конституції України права на працю.

Отже, в аспекті спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що поняття «грошове забезпечення», «матеріальна допомога» та «заробітна плата», які використано у чинному законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір охоплюється застосованим у частині 2 статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці».

Подібну правову позицію було неодноразово висловлено Верховним Судом у постановах від 25.09.2018р. у справі №815/4421/15, від 13.03.2019р. у справі №807/363/18, від 25.04.2019р. у справі №804/496/18, від 26.06.2019р. у справі №820/4748/17, від 22.05.2020р. у справі №808/3200/17.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем не пропущений строк звернення до суду із позовом.

Щодо невиплати позивачу компенсації за невикористану відпустку за 2003р. та 2004р., суд зазначає наступне.

Порядок проходження служби в органах МВС на період виникнення спірних правовідносин регулювався Законом України "Про міліцію" від 20.12.1990р. №565-ХІІ та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого Постановою КМ Української РСР від 29.07.1991р. №114 (із змінами та доповненнями).

Відповідно до п. п. 54, 55, 56 Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України особам середнього, старшого і вищого начальницького складу у разі переведення по службі в іншу місцевість дозволяється, за їх бажанням, поєднувати чергові відпустки за два роки. Поєднана відпустка надається за новим місцем служби і її загальна тривалість не повинна перевищувати трьох місяців, без урахування часу, необхідного для переїзду до місця проведення відпустки і назад, але не більше 15 діб. У разі службової необхідності поєднана відпустка за новим місцем служби може бути надана в два строки, в межах загальної тривалості та з видачею кожного разу проїзних документів.

Відкликання осіб рядового і начальницького складу із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено прямим начальником (від начальника управління внутрішніх справ Кримської АРСР, області, м. Києва, йому рівних і вище).

При відкликанні з чергової відпустки невикористана її частина надається, як правило, в поточному році. Якщо невикористана частина відпустки становить 10 діб і більше, особам рядового і начальницького складу видаються проїзні документи для проїзду до місця проведення відпустки, але не далі пункту, з якого вони були відкликані, і назад, а також надається додатковий час на дорогу понад відпустку.

За бажанням осіб рядового і начальницького складу, невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Особам рядового і начальницького складу (крім осіб, указаних в абзаці першому цього пункту), які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Із наведених норм слідує, що невикористана частина щорічної відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік, а грошова компенсація за невикористану відпустку виплачується в році звільнення.

Разом із тим, позивач не був звільнений із УМВС України у Вінницькій області, а був переведений до УМВС України у Херсонській області, а відтак і невикористана відпустка мала бути приєднана до чергової відпустки у наступному році та виплачена вже УМВС України у Херсонській області.

Відповідно до ст. 24 Закону України "Про відпустки" у редакції станом на 2003 - 2004 роки, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. ... У разі переведення працівника на роботу на інше підприємство грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, на яке перейшов працівник. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Тобто виплата грошової компенсації за невикористану відпустку передбачена лише при звільненні працівника, за бажанням працівника частина відпустки може бути замінена грошовою компенсацією у період роботи без звільнення лише якщо тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не менша ніж 24 календарних дні.

Суд відмічає, що позивач не надав суду жодних доказів звернення до відповідача із відповідними рапортами про компенсацію невикористаних відпусток за 2003 та 2004 роки грошовими виплатами.

Варто зауважити, що позивач, не отримавши компенсацію за невикористані відпустки при переведенні, мав знати про порушення його права та своєчасно звернутись до роботодавця із відповідним запитом про отримання підтверджуючої інформації.

Своєю бездіяльністю позивач сам унеможливив отримання належних доказів для відновлення права, на порушенні якого він наголошує.

При вирішенні даного спору суд враховує, що відповідно до вимог ст. 77 КАС України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень.

Проте, у разі відсутності (у зв`язку із закінченням терміну зберігання) у відповідача доказів, які можуть підтвердити правомірність позовних вимог, позивач має самостійно надати докази на обґрунтування позову. Наведене випливає зі змісту частини першої ст. 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідач у свою чергу надав до суду лист-відповідь УМВС України у Вінницькій області від 13.05.2021р. №С-236/12/01-2021 на звернення позивача від 13.04.2021р., зі змісту якого слідує, що за час проходження служби в УМВС України у Вінницькій області позивачу надавались чергові оплачувані щорічні відпустки, а саме:

- за 2003р. - з 10.11.2003р. по 16.12.2003р.;

- за 2004р. - з 02.06.2004р. по 09.06.2004р. та з 16.08.2004р. по 25.09.2004р.;

- за 2005р. відпустка не надавалась.

Із наведених підстав суд відмовляє у задоволенні позову у цій частині.

Щодо позовних вимог про стягнення посадового окладу, суд зазначає наступне.

З наданої позивачем до суду довідки про розмір його грошового забезпечення за період з 01.11.2003р. по 18.02.2005р. вбачається, що у вересні 2004р. ОСОБА_1 не виплачено оклад у розмірі 140 грн.

Проте за аналогічною довідкою, наданою відповідачем, посадовий оклад ОСОБА_1 виплачено у запитуваному ним розмірі (140 грн.).

Між тим, дослідивши наданий відповідачем до суду розрахунковий лист №1561, судом встановлено, що ОСОБА_1 нараховано та виплачено грошове забезпечення за вересень 2004р., яке містило такі складові:

- оклад - 140 грн.;

- вислуга років - 66,25 грн.;

- таємність - 21 грн.;

- спеціальне звання - 125 грн.;

- президентська надбавка - 205,05 грн.;

- 100% надбавка - 331,25 грн.;

- медичне обслуговування - 10 грн.;

- прибутков. - 115,51 грн.

Всього нараховано - 888,55 грн., утримано - 125,51 грн.

Отже, суд доходить висновку про те, що у наданій позивачем довідці допущено помилку, а саме помилково не вказано про факт виплати позивачу у вересні 2004р. посадового окладу у розмірі 140 грн.

Відтак, з огляду на те, що грошове забезпечення позивачу у вересні 2004р. виплачено у повному обсязі, а довід останнього про невиплату окладу за означений період є безпідставним, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у частині стягнення посадового окладу з відповідача.

Щодо наявності підстав для стягнення на користь позивача матеріальної допомоги, суд зазначає таке.

Умови та порядок нарахування і виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення в період з 1999р. по 2010р. визначалося Указом Президента України від 14.10.1996р. №926/96 «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплату праці працівників органів внутрішніх справ».

Абзацом 4 ст. 2 Указу Президента України №926/96 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується матеріальна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на рік.

Зі змісту довідки про розмір грошового забезпечення позивача у період з 01.11.2003р. по 18.02.2005р. (наданою відповідачем) не вбачається, що позивачу було виплачено матеріальну допомогу у розмірі місячного грошового забезпечення за 2003р. та 2004р.

Водночас, дослідивши копію грошового атестату майора міліції ОСОБА_1 №62 від 02.10.2003р., судом встановлено, що атестат містить запис про виплату матеріальної допомоги за 2004р. у загальному розмірі 888,50 грн. Між тим, згідно вказаної вище довідки, позивачу за вересень 2004р. нараховано 888,55 грн. грошового забезпечення та стільки ж за жовтень 2004р.

Відтак, враховуючи наведену обставину, а також те, що матеріальна допомога згідно Указу №923/96 виплачується у розмірі місячного грошового забезпечення на рік, суд вважає, що відповідачем підтверджено факт нарахування та виплати позивачу матеріальної допомоги за 2004р., як того вимагають приписи Указу №923/96, у зв`язку із чим суд відмовляє у задоволенні вимоги щодо стягнення на користь позивача матеріальної допомоги за означений період.

Щодо виплати позивачу матеріальної допомоги за 2003р., то суд зазначає, що напроти пункту 11 другого аркушу грошового атестату міститься рукописний запис: «м/п получена за 2003 г» (мовою оригіналу). Сума виплати не вказана.

Суд вважає необґрунтованим, тому не враховує при вирішенні даної справи посилання відповідача на означений запис, як на доказ підтвердження виплати позивачу матеріальної допомоги за 2003р., так як з наведеного запису неможливо встановити розміру виплаченої допомоги, при цьому, відсутні будь-які докази на підтвердження того, що вказана виплата є матеріальною допомогою у розумінні приписів Указу №923/96.

Отже, відповідачем не доведено факту нарахування та виплати позивачу матеріальної допомоги за 2003р. відповідно до Указу Президента України №926/96. Доказів на спростування наведеного висновку матеріали справи не містять, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що позивач має право на виплату матеріальної допомоги за 2003р.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст. 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Суд зазначає, що саме на відповідача законодавством покладено функції по нарахуванню та виплаті матеріальної допомоги, а тому вимоги позивача належать до задоволення шляхом зобов`язання УМВС України в Вінницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу за 2003р.

Посилання позивача на недопустимість врахування доданих відповідачем до відзиву доказів суд відхиляє як необґрунтовані, оскільки відповідні копії, які надійшли до суду, засвідчені у відповідності до приписів ч. 5 ст. 94 КАС України, при цьому направлялись на адресу позивача, що підтверджується доданим до відзиву фіскальним чеком №100 від 09.06.2021р.

Статтею 77 КАС України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч. 1 ст. 90 КАС України).

На виконання вимог статті 77 КАС України відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх доказів, які б спростовували всі твердження позивача, а саме не довів правомірності невиплати позивачу матеріальної допомоги.

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Судових витрат по справі не встановлено.

Варто зауважити на тому, що у період з 19.07.2021р. по 23.07.2021р. (24-25.07.2021р. включно - вихідні дні) включно головуючий суддя по справі перебував у відпустці, у зв`язку із чим судове рішення ухвалено датою, що вказана у його вступній частині.

Керуючись ст. ст. 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (, 21050, м. Вінниця, вул. Театральна, 10) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області щодо не нарахування та не виплати на користь ОСОБА_1 матеріальної допомоги за 2003 рік.

Зобов`язати Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу за 2003 рік, встановлену абзацом 5 ст. 2 Указу Президента України від 14.10.1996 року №926/96 "Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплату праці працівників органів внутрішніх справ".

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя С.В. Гомельчук

кат. 106030000