Справа № 380/4964/21
Суддя: Кухар Наталія Андріївна
Дата ухвалення: 2021-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/4964/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2021 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Кухар Н.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління МВС України у Львівській області про стягнення середньомісячного заробітку за затримку повного розрахунку після звільнення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) звернувся в суд з позовом до Головного управління МВС України у Львівській області (79007, пл. Генерала Григоренка,3, м. Львів) про стягнення середньомісячного заробітку за затримку повного розрахунку після звільнення в сумі 60 209,13 грн. за період з 12.12.2019 року по 26 лютого 2021 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03.03.2020 року у справі №1.380.2019.006663 позов ОСОБА_1 задоволено повністю - визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління МВС в Львівській за №1237 о/с від 02.09.2019 року в частині зазначення вислуги років ОСОБА_1 на день звільнення у календарному обчисленні 20 років 06 місяців 11 днів, в пільговому обчисленні - 25 років 05 місяців 10 днів та в частині зазначення дати звільнення з 29 вересня 2019 року; зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області внести зміни до наказу за №1237 о/с від 02.09.2019 року в частині зазначення вислуги ОСОБА_1 з урахуванням трудового стажу за період з 07.11.2015 року включно по 28.07.2019 року та в частині зазначення дати звільнення з 30 вересня 2019 року; визнано неправомірними дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо не зарахування до вислуги років ОСОБА_1 трудового стажу за період з 07.11.2015 року включно по 28.07.2019 року; зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області зарахувати до вислуги років ОСОБА_1 трудового стажу за період з 07.11.2015 року включно по 28.07.2019 року та з урахуванням дати звільнення визначеної з урахуванням висновків суду; визнано протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо невиплати на користь ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні та середнього заробітку за час вимушеного прогулу; стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50076 (п`ятдесят тисяч сімдесят шість) грн. 00 коп., за виключенням податків та інших обов`язкових платежів; стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час проходження служби з 29.07.2019 року по 30.09.2019 року у розмірі 8942 (вісім тисяч дев`ятсот сорок дві) грн. 14 коп., за виключенням податків та інших обов`язкових платежів; стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з 01.10.2019 року у розмірі 10134 (десять тисяч сто тридцять чотири) грн. 21 коп., за виключенням податків та інших обов`язкових платежів; стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 21.12.2018 року по 11.01.2019 року в розмірі 1421 грн. 94 коп. (одна тисяча чотириста двадцять одна) грн. 94 коп., за виключенням податків та інших обов`язкових платежів; стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 02.07.2019 року по 29.07.2019 року у розмірі 2078 (дві тисячі сімдесят вісім гривень) 22 копійки., за виключенням податків та інших обов`язкових платежів. А тому, відповідно до ст.116,117 КЗпП України, просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 05.04.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу час для усунення недоліків позовної заяви

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою про відкриття провадження запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відзив на позовну заяву, а також роз`яснено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин справа буде вирішена за наявними матеріалами.

Вказану ухвалу отримано представником Головного управління Міністерства внутрішніх справ України 10.04.2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №341. На час прийняття рішення у даній справі відзив на позовну заяву або заява про визнання позову від відповідача до суду не надходили.

Представник позивача через канцелярію суду подав пояснення до позовної заяви, де зазначив, що правильність застосування позивачем правових позицій підтверджується також правозастосовною практикою Восьмого апеляційного адміністративного суду в аналогічній справі №380/2640/20.

Частиною 1 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Суд, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступне.

Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 29.07.2019 року за №1231 о/с «Про виконання рішення суду», поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого дільничного інспектора міліції Шевченківського районного відділу ЛМУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 12.01.2019 року.

Даний наказ прийнятий на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 року у справі №1.380.2019.000826.

Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 02.09.2019 року за №1237 о/с «Про звільнення», відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за п.64 «г» (через скорочення штатів) лейтенанта міліції ОСОБА_1 , старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України, з 29.09.2019 року. Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні складає: 20 років 06 місяців 11 днів, у пільговому обчисленні: 25 років 05 місяців 10 днів.

Листом від 28.11.2019 року за №2-157/3і/05/13/24-2019 відповідач повідомив позивача про те, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 року у справі №1.380.2019.000826 його поновлено на посаді старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області в якому не вказано зарахування часу вимушеного прогулу до вислуги років.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03.03.2020 року у справі №1.380.2019.006663 позов ОСОБА_1 задоволено повністю - визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління МВС в Львівській за №1237 о/с від 02.09.2019 року в частині зазначення вислуги років ОСОБА_1 на день звільнення у календарному обчисленні 20 років 06 місяців 11 днів, в пільговому обчисленні - 25 років 05 місяців 10 днів та в частині зазначення дати звільнення з 29 вересня 2019 року; зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області внести зміни до наказу за №1237 о/с від 02.09.2019 року в частині зазначення вислуги ОСОБА_1 з урахуванням трудового стажу за період з 07.11.2015 року включно по 28.07.2019 року та в частині зазначення дати звільнення з 30 вересня 2019 року; визнано неправомірними дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо не зарахування до вислуги років ОСОБА_1 трудового стажу за період з 07.11.2015 року включно по 28.07.2019 року; зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області зарахувати до вислуги років ОСОБА_1 трудового стажу за період з 07.11.2015 року включно по 28.07.2019 року та з урахуванням дати звільнення визначеної з урахуванням висновків суду; визнано протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо невиплати на користь ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні та середнього заробітку за час вимушеного прогулу; стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50076 (п`ятдесят тисяч сімдесят шість) грн. 00 коп., за виключенням податків та інших обов`язкових платежів; стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час проходження служби з 29.07.2019 року по 30.09.2019 року у розмірі 8942 (вісім тисяч дев`ятсот сорок дві) грн. 14 коп., за виключенням податків та інших обов`язкових платежів; стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з 01.10.2019 року у розмірі 10134 (десять тисяч сто тридцять чотири) грн. 21 коп., за виключенням податків та інших обов`язкових платежів; стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 21.12.2018 року по 11.01.2019 року в розмірі 1421 грн. 94 коп. (одна тисяча чотириста двадцять одна) грн. 94 коп., за виключенням податків та інших обов`язкових платежів; стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 02.07.2019 року по 29.07.2019 року у розмірі 2078 (дві тисячі сімдесят вісім гривень) 22 копійки., за виключенням податків та інших обов`язкових платежів.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2020 року у справі № 1.380.2019.006663 залишено без змін.

Відповідно до банківської виписки з карткового рахунку ОСОБА_2 ПАТ «Ощадбанк» (а.с. 17) 24 .12.2020 року з відповідача в примусовому порядку стягнуто на користь позивача одноразову грошову допомогу в розмірі 43 254,52 грн.; 26.02.2021 року стягнуто грошове забезпечення за час проходження служби в розмірі 10134,21 грн. та 8942,14 грн., середній заробіток за час затримки виконання рішення суду 1421,94 грн. та 2078,22 грн., одноразову грошову допомогу 6821,48 грн.

Позивач вважаючи, що період затримки розрахунку при звільненні склав з 12.12.2019 року по 26.02.2021 року, тому відповідач зобов`язаний сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку, чого ним здійснено не було, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

При вирішення спору суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до вимог ч. 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з вимогами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Відповідно до вимог частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених законодавчих норм дає підстави дійти висновку про те, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з вимогами частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до вимог ч. 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

ЄСПЛ тлумачить поняття «якість закону» так: національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. аnd Others v. Bulgaria») від 24 липня 2008 року, заява № 1365/07, п. 39, «Олександр Волков проти України» від 29 січня 2013 року, заява № 21722/11, п. 170).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France») від 11 листопада 1996 року, заява № 17862/91, п. 31-32, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року, заява № 20372/11, п. 65).

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у справі № 810/451/17 зазначив, що висновок, який викладений у рішенні ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», а саме у пункті 57 цього рішення, не узгоджується та суперечить практиці Верховного Суду України, за яким після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15).

Отже, суд зазначає, що правовий висновок Верховного Суду України у справі № 21-1765а15 є застосовним до спірних правовідносин.

Як свідчить зміст рішення у справі «Меньшакова проти України», позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд, ґрунтувались на тому, що стаття 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата.

Однак доводи заявниці не прийняли суди. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 08 липня 1997 року та 25 травня 1998 року, та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат. З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 КЗпП України більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Разом з тим, у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та оцінювати надані їм докази (рішення у справі «Waiteand Kennedy v. Germany», заява № 26083/94, п. 54).

Тому за висновком ЄСПЛ не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (п. 59 рішення).

За таких обставин суд зазначає, що немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року, провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Разом з тим статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Суд зазначає, що метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Отже, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Судом встановлено, що у цій справі позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на належну оплату праці, що встановлено рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03.03.2020 року у справі №1.380.2019.006663, просив стягнути на його користь 60 209,13 грн. середньомісячного заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні за період з 12 грудня 2019 року по 26 лютого 2021 року.

При цьому Головне правління МВС у Львівській області провело фактичний розрахунок із ОСОБА_1 при звільненні поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Отже, суд погоджується з позивачем щодо наявності у нього права на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з публічної служби.

Строк затримки розрахунку з 12 грудня 2019 року по 26 лютого 2021 року (що складає 303 робочих дні) позивачем встановлено правильно. Оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку з 01.10.2019 року по 11.12.2019 року відповідач сплатив 26.02.2021 року відповідно до рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03.03.2020 у справі №1.380.2019.006663.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України, від 8 лютого 1995 р. № 100 (далі - Порядок).

Середньоденний розмір грошового забезпечення позивача в розмірі 198,71 грн. визначено судом у рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03.03.2020 у справі №1.380.2019.006663.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 грудня 2019 року по 26 лютого 2021 року дорівнює: 198 грн. 71 коп. * 303 робочі дні = 60 209 грн. 13 коп.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою передбаченої цією статтею відповідальності є її компенсаторний характер. Така відповідальність не є каральною санкцією. Передбачені заходи відповідальності спрямовані не на покарання роботодавця, а на відновлення у певних розумних розмірах майнової сфери працівника.

Отже, при розгляді даної справи суд бере до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Суд зазначає, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 р. у справі № 711/4010/13.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення на його користь з Головного управління МВС України у Львівській області середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 12.12.2019 року по 26 лютого 2021 року в сумі 60209,13 грн.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.

Судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 90, 243-246, 255, 293, 295 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління МВС України у Львівській області про стягнення середньомісячного заробітку за затримку повного розрахунку після звільнення - задоволити повністю.

Стягнути з Головного управління МВС України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.12.2019 року по 26 лютого 2021 року в сумі 60 209,13 (шістдесят тисяч двісті дев`ять гривень 13 коп)грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління МВС України у Львівській області (79007, пл. Генерала Григоренка,3, м. Львів, ).

Повний текст рішення виготовлений 23.07.2021 року.

Суддя Кухар Н.А.