Справа № 640/13323/20
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2021-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 липня 2021 року м. Київ № 640/13323/20
Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) з позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), в якому просить суд:

- визнати дії суб`єкта владних повноважень - командира військової частини НОМЕР_1 неправомірними щодо невиплати грошової компенсації вартості за не отримане речове право;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно в сумі 62039 грн 78 коп.

В обґрунтування вимог зазначає, що він проходив військову службу та знаходився на речовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 (м.Київ). Позивач покликається на те, що йому належить грошова компенсація за неотримане під час служби речове майно, вартість якого становить 62039,78 грн. Зазначає, що він звернувся до відповідача про виплату грошової компенсації, однак отримав необґрунтовану відмову, мотивовану тим, що на момент звільнення нормативно-правовий акт уряду, який би врегулював порядок реалізації права на отримання компенсації замість речового майна, був відсутній.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва відкрито спрощене провадження у справі без повідомлення учасників справи (письмове провадження) та встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі на подання відзиву на позовну заяву та доказів, що підтверджують заперечення проти позову.

У передбачений строк від представника відповідача через канцелярію суду надійшов відзив, в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог. Свої заперечення відповідач мотивує тим, що на момент звільнення Позивача з військової служби, 25 листопада 2015 року, отримання грошової компенсації вартості нестриманого речового майна передбачалось п.1 ст. 9-1Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011 -XII від 20.12.1991 року. Станом на момент звільнення Позивача з військової служби нормативно- правовий акт уряду, який би врегулював порядок реалізації права на отримання компенсації замість речового майна, був відсутній, що унеможливило задоволення вимог Позивача щодо отримання ним такої компенсації. Окрім того згідно рішення Міністра оборони України №879/з від 18.05.2015 року виплата грошової компенсації за нестримане речове майно було призупинена до законодавчого врегулювання порядку її виплати, яке було обов`язковим для виконання посадовими особами при вирішені питання щодо здійснення такої виплати.

Відповідно до частини 3 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, розгляд яких проводився за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), заявами по суті справи є позов та відзив.

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та відзив на позов, встановив наступне.

ОСОБА_1 , проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 (м. Київ).

Відповідно до наказу Міністра оборони України від 25 листопада 2015 року №937 позивача звільнено з військової служби (за станом здоров`я).

Зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , згідно наказу командира військової частини від 09 грудня 2015 року № 284, ОСОБА_1 виключено з 9 грудня 2015 року.

Під час проходження військової служби я знаходився на речовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 (м. Київ).

При звільненні з військової служби неодноразово звертався до військової частини НОМЕР_1 з метою забезпечення мене заборгованим речовим майном або виплати грошової компенсації вартості за нестримане речове майно, проте отримував відмову.

Позивач вважає невиплату йому компенсації вартості за недоотримане речове майно протиправною, а тому з метою захисту своїх прав звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 9 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, діяла до 11 березня 2000 року) передбачено, що військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.

Статтею 2 Закону України від 17.02.2000 №1459-ІІІ «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» дію частини другої статті 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зупинено у частині одержання військовослужбовцями за їх бажанням грошової компенсації за неодержане речове майно.

Законом України від 01.07.2015 № 567-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення порядку речового забезпечення військовослужбовців» п. 1 ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» викладено у новій редакції, а саме:

"1. Продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України".

При цьому, положення частини другої статті 9-1 Закону № 567-VIII регулюють порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, і не поширюються на військовослужбовців, звільнених з військової служби.

Вказана правова норма існувала в такій редакції і на момент видачі наказу про звільнення ОСОБА_1 зі служби.

При цьому, згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 567-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення порядку речового забезпечення військовослужбовців» надано Кабінету Міністрів України тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

В подальшому Кабінетом Міністрів України 16.03.2016 прийнято постанову №178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» (далі - Порядок №178).

Так, п.18.1 Порядку №178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби ( пункт 3), на підставі наказу командира (начальника) військової частини (пункт 4) та довідки про вартість речового майна (пункт 5).

При цьому, згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 567-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення порядку речового забезпечення військовослужбовців» надано Кабінету Міністрів України тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

В подальшому Кабінетом Міністрів України 16.03.2016 прийнято постанову №178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» (далі - Порядок №178).

Так, п.18.1 Порядку №178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби ( пункт 3), на підставі наказу командира (начальника) військової частини (пункт 4) та довідки про вартість речового майна (пункт 5).

Поряд з цим, суд звертає увагу, що на час звільнення позивача зі служби, Порядку № 178, який набув чинності лише 22.03.2016, не існувало.

Таким чином, постанова Кабінету Міністрів України якою затверджений Порядок №178, на правозастосуванні якого наполягає позивач, як на підставу звернення до суду, не може розповсюджувати свою дію на минулий період правовідносин, які по різному регулювались чинними на відповідний проміжок часу, правовими актами.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 820/1185/17.

Відповідно до ст. 58 Конституції Країни закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Суд зауважує, що закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Враховуючи вищенаведене, у позивача відсутнє право на грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно, а тому позовна вимога про стягнення з відповідача грошової компенсації вартості неотриманого речового майна задоволенню не підлягає.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У відповідності до вимог частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати в цьому випадку стягненню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Г. Вєкуа