Справа № 160/8321/21
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2021-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 липня 2021 року Справа № 160/8321/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Голобутовського Р.З.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу,
25.05.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі - відповідач), у якій просить:
- визнати протиправною та скасувати Вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2020 року №Ф-9904-50/67, що прийнята Головним управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій зазначено про наявність у ОСОБА_1 боргу зі сплати єдиного внеску у розмірі 35 588,74 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідачем безпідставно винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 09.11.2020 року №Ф-9904-50/67, оскільки сама вимога на адресу позивача на час звернення із позовом до суду не надходила, а отже позивач була позбавлена можливості як оплатити, так і оскаржити її. Під час з`ясування обставин наявності заборгованості перед бюджетом, відповідачем було наведено декілька різних сум недоїмки, а саме: 21 030,90 грн, 35 588,74 грн, 36 539,80 грн, 37 788,00 грн. Крім того, в період, за який відповідачем нараховано позивачу єдиний соціальний внесок, остання була працевлаштована в Комунальному позашкільному навчальному закладі «Центр художньо-естетичної творчості учнівської молоді» Дніпропетровської міської ради (Департамент гуманітарної політики ДМР). Позивач вважає, що нарахування останній єдиного соціального внеску, як фізичній особі-підприємцю, яка господарську діяльність у відповідний спірний період не здійснювала і доходи не отримувала, та яка одночасно перебуває у трудових відносинах, спричиняє його подвійну сплату, безпосередньо особою та роботодавцем, а як наслідок, вимогу необхідно скасувати.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.05.2021 року відкрито провадження у адміністративній справі; справу №160/8321/21 призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними у справі матеріалами.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
08.06.2021 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає, просить у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції вказує на те, що з 2017 року фізичні особи-підприємці, навіть у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року, зобов`язані визначити базу нарахування єдиного внеску, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом №2464. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового платежу (п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464 в редакції Закону №1774-VIII). За даними інформаційної системи податкового органу ФОП ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) перебувала на податковому обліку ГУ ДПС у Дніпропетровській області, Правобережна ДПІ (Новокодацький район м. Дніпра) з 01.06.2001 року та зареєстрована як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування за кодом ВЕД 47.99 Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами. До податкового органу податкова звітність та звіти по єдиному внеску не надавалась. Щодо процедурних порушень на які посилається позивач, відповідач посилається на позицію Третього апеляційного адміністративного суду, викладену у постанові від 29.04.2019 року по справі №340/453/19, в якій колегія суддів зазначила, що процедурне порушення не впливає на законність самої вимоги та не звільняє платника податків від обов`язку сплачувати відповідні зобов`язання, що узгоджується з висновками Верховного суду, викладеними у постанові від 28.12.2018 року у справі №804/1678/15. Враховуючи викладене, за 2017 рік загальна суму заборгованості по єдиному внеску складає 8 448,00 грн., за 1 квартал 2018 року в сумі 2 457,18 грн., за 2 квартал 2018 року в сумі 2 457,18 грн., за 3 квартал 2018 року в сумі 2 457,18 грн., за 4 квартал 2018 року в сумі 2 457,18 грн., за 1 квартал 2019 року в сумі 2 754,18 грн., за 2 квартал 2019 року в сумі 2 754,18 грн., за 3 квартал 2019 року в сумі 2 754,18 грн., за 4 квартал 2019 року в сумі 2 754,18 грн., за 1 квартал 2020 року в сумі 2 078,12 грн., за 2 квартал 2020 року в сумі 1 039,06 грн., за 3 квартал 2020 року в сумі 3 178,12 грн., разом станом на 31.10.2020 року сума недоїмки становила 35 588,74 грн. Крім того, податковий орган надіслав позивачу вимогу від 09.11.2020 року №Ф-9904-50/67, яка була повернута податковому органу у зв`язку із закінченням терміну зберігання 26.01.2021 року, а отже на підставі п.5 розділу VI Інструкції №449 вона набула статусу узгодженої 06.02.2021 року. Також, відповідач зазначає, що роботодавці та фізичні особі-підприємці розглядаються законодавцем як окремі платники ЄСВ. Те, що КПНЗ «Центр художньо-естетичної творчості учнівської молоді» ДМР сплачував єдиний внесок як роботодавець, не звільняє позивача від обов`язку сплачувати єдиний внесок як за фізичну особу-підприємця. Відтак, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2020 року №Ф-9904-50/67 є законною та обґрунтованою, складеною на підставі та у відповідності до норм чинного законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
11.06.2021 року позивач надала відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначила, що у своєму відзиві на позовну заяву відповідач не пояснює, що саме він має на увазі під процедурними порушеннями, що унеможливлює прийняття до уваги його пояснень в цій частині. Оскільки Відповідачем так і не повідомлено на яку конкретно суму складена вимога, а також не надано розрахунок заборгованості, позивач була позбавлена можливості як оплатити, так і оскаржити її. Відповідачем не долучено до відзиву жодного належного та допустимого доказу отримання позивачем вимоги. Верховним судом у постанові від 04.12.2019 року по справі №440/2149/19 визначено, що особа, яка зареєстрована, як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Згідно з ч.ч.5, 8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи.
03.03.2021 року внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця; стан - припинено.
Згідно з довідками про заробітну плату (дохід) №167, №169, №170, №171, №172 від 12.03.2021 року ОСОБА_1 працевлаштована за основним місцем роботи в Департаменті гуманітарної політики ДМР КПНЗ ЦХЕТУМ (Комунальний позашкільний навчальний заклад «Центр художньо-естетичної творчості учнівської молоді» Дніпропетровської міської ради) з 04.09.2015 року по теперішній час та отримує заробітну плату. У вказаних в цьому абзаці довідках зазначено, що на всі види виплат нараховується збір на обов`язкове пенсійне страхування.
У відповідності до індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Комунальний позашкільний навчальний заклад «Центр художньо-естетичної творчості учнівської молоді» Дніпропетровської міської ради за позивача нарахований та сплачений єдиний внесок за період з січня 2017 року по грудень 2020 року.
09.11.2020 року відповідачем на підставі даних інформаційної системи податкового органу прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2020 року №Ф-9904-50/67, якою позивачу визначено до сплати недоїмку з єдиного внеску в сумі 35 588,74 грн.
Відповідачем у відзиві зазначено, що сума у вимозі є недоїмкою, розраховується автоматично, загальна сума нарахувань з єдиного внеску на момент спірних відносин складає 35 588,74 грн., а саме:
- за 2017 рік в сумі 8 448,00 грн., граничний строк сплати до 09.02.2018 року;
- 1 квартал 2018 у сумі 2 457,18 грн., граничний строк сплати до 19.04.2018 року;
- 2 квартал 2018 у сумі 2 457,18 грн., граничний строк сплати до 19.07.2018 року;
- 3 квартал 2018 у сумі 2 457,18 грн., граничний строк сплати до 19.10.2018 року;
- 4 квартал 2018 у сумі 2 457,18 грн., граничний строк сплати до 19.01.2019 року;
- 1 квартал 2019 у сумі 2 754,18 грн., граничний строк сплати до 19.04.2019 року;
- 2 квартал 2019 у сумі 2 754,18 грн., граничний строк сплати до 19.07.2019 року;
- 3 квартал 2019 у сумі 2 754,18 грн., граничний строк сплати до 21.10.2019 року;
- 4 квартал 2019 у сумі 2 754,18 грн., граничний строк сплати до 20.01.2020 року;
- 1 квартал 2020 у сумі 2 078,12 грн., граничний строк сплати до 19.04.2020 року;
- 2 квартал 2020 у сумі 1 039,06 грн., граничний строк сплати до 20.07.2020 року;
- 3 квартал 2020 у сумі 3 178,12 грн., граничний строк сплати до 19.10.2020 року.
Не погодившись з вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2020 року №Ф-9904-50/67, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області у відзиві на позовну заяву вказано, що відповідно до інформаційних баз ГУ ДПС у Дніпропетровській області позивач, перебуваючи на обліку в контролюючого органі, про отримані доходи не звітував, податкову звітність не подавав.
Предметом спору у цій справі є оцінка правомірності вимоги з огляду на наявність у позивача (яка протягом 2017-2020 років була найманим працівником та її роботодавець сплачував за неї ЄСВ у сумі, що не була меншою за мінімальний розмір), як фізичної особи-підприємця обов`язку сплачувати ЄСВ у мінімальному розмірі.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Нормами Податкового кодексу України врегульовані відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства; нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Так, відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України), самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Як передбачено пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VI), єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Пунктами 3 і 10 частини 1статті 1 Закону №2464-VI надано визначення поняттям:
застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;
страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Згідно з абзацом 2 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI, до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу 1 пункту 1 та пункту 2 частини 1статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року), єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону,- на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
У той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Отже, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
З урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Інше тлумачення норм Закону №2464-VI, на якому наполягає ГУ ДПС, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Таким чином, з урахуванням наведеного, при вирішенні спору підлягають дослідженню обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця; здійснення ним підприємницької діяльності та отримання ним доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нарахування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому від мінімального страхового внеску на місяць.
Відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено, що заборгованість (недоїмка) зі сплати єдиного внеску виникла у позивача через його несплату за 2017-2020 роки.
Водночас, у вказаний період позивач перебувала у трудових відносинах з Комунальним позашкільним навчальним закладом «Центр художньо-естетичної творчості учнівської молоді» Дніпропетровської міської ради (Департамент гуманітарної політики ДМР), що підтверджується даними довідок про заробітну плату (дохід) КПНЗ «Центр художньо-естетичної творчості учнівської молоді» ДМР (Департамент гуманітарної політики ДМР) №167, №169, №170, №171, №172 від 12.03.2021 року.
Також згідно з наданою позивачем довідкою форми ОК-5 Пенсійного фонду України «Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування» роботодавець позивача протягом 2017-2020 років щомісячно сплачував єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за найманого працівника ОСОБА_1 у належному розмірі від суми нарахованої їй заробітної плати, що перевищувала розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановлений Законом України "Про Державний бюджет України" на відповідний рік тобто у сумі, що перевищує розмір мінімального страхового внеску на місяць.
Отже, роботодавець - КПНЗ «Центр художньо-естетичної творчості учнівської молоді» ДМР (Департамент гуманітарної політики ДМР), нараховуючи позивачу заробітну плату, сплачував за позивача як страхувальник єдиний соціальний внесок.
Відповідачем доказів здійснення позивачем підприємницької діяльності у 2017-2020 роках, отримання інших доходів, ніж від трудової діяльності як найманого працівника, суду не надано.
Згідно з підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 ПК України, податкове законодавство України ґрунтується на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.
Законом №2464-VI не врегульовано відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та здійсненні підприємницької діяльності. Проте, із системного аналізу його норм видно, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Вказана мета досягається шляхом регулярної сплати мінімального страхового внеску.
Таким чином, у розумінні Закону №2464-VI, позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за нього у період, за який винесена спірна вимога, нараховував та сплачував роботодавець, що виключає обов`язок зі сплати єдиного внеску позивачем ще як особою, що зареєстрована як фізична особа-підприємець. При цьому, підприємницьку діяльність позивач фактично не здійснював, що не спростовано відповідачем.
Нарахування і сплата ЄСВ позивачем як фізичною особою-підприємцем, який у спірний період (2017-2020 роки), не отримуючи доходу як підприємець, перебував одночасно у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо позивачем та його роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
При цьому факт перебування особи на обліку в податковому органі не змінює зазначеного, оскільки взяття на облік осіб, у тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється контролюючим органом незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.
З огляду на викладене, вимога про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 09.11.2020 року №Ф-9904-50/67 є протиправною та підлягає скасуванню, тому позовна вимога є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд вважає, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено правомірності спірної вимоги. Натомість, позивачем доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
З огляду на викладене, позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в розмірі 908,00 грн., що документально підтверджується квитанцією від 24.05.2021 року №12.
Отже, оскільки позовну заяву задоволено повністю, сплачений судовий збір підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі 908,00 грн.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський