Справа № 160/8361/20
Суддя: Малиш Н.І.
Дата ухвалення: 2021-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 липня 2021 року м. Дніпросправа № 160/8361/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Малиш Н.І. (доповідач),

суддів: Баранник Н.П., Щербака А.А.,

за участю секретаря судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 березня 2021 року (суддя 1-ї інстанції Коренев А.О.) у справі №160/8361/20 за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, Виконуючого обов`язків Директора Державного бюро розслідувань Соколова Олександра Володимировича про визнання неправомірними дій та скасування наказів і попередження, поновлення на роботі,-

ВСТАНОВИВ:

21 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного бюро розслідувань, в.о. директора Державного бюро розслідувань Соколова О.В., з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 15.09.2020 року, про визнання протиправними дії Державного бюро розслідувань по виданню наказу від 14.07.2020 року № 336 «Про попередження працівників»; визнання противоправним та скасування наказу Державного бюро розслідувань від 14.07.2020 року № 336 «Про попередження працівників»; визнання протиправними дії виконуючого обов`язки директора Державного бюро розслідувань Соколова О.В. щодо направлення «Попередження про наступне вивільнення» від 16.07.2020 року № 10-13-01-15468; визнання протиправним та скасування «Попередження виконуючого обов`язки директора Державного бюро розслідувань Соколова О.В. про наступне вивільнення» від 16.07.2020 року № 10-13-01-154686; визнання протиправним та скасування наказу Державного бюро розслідувань від 14 липня 2020 року № 93 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, на 2020 рік»; визнання протиправним та скасування наказу виконуючого обов`язки директора Державного бюро розслідувань Соколова О.В. від 13.08.2020 року № 514-ос про звільнення з 20.08.2020 року ОСОБА_1 з посади заступника директора - начальника слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису з припиненням державної служби; визнання протиправним та скасування наказу виконуючого обов`язки директора Державного бюро розслідувань Соколова О.В. від 20.08.2020 року № 531-ос про звільнення ОСОБА_1 з заступника директора-начальника слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису з припиненням державної служби; визнання протиправним та скасування наказу виконуючого обов`язки Директора Державного бюро розслідувань Соколова О.В. від 26.08.2020 року № 541-ос про звільнення з 25.08.2020 року ОСОБА_1 з посади заступника директора - начальника слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису з припиненням державної служби; поновлення на посаді заступника директора начальника слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, з 26.08.2020 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.07.2020р позивачу було надіслано «Попередження про наступне вивільнення з займаної посади», підписане виконуючим обов`язки Директора Державного бюро розслідувань Соколовим О.В. , у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, відповідно до наказу ДБР від 14 липня 2020 року № 93 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві на 2020 рік». Зазначене попередження прийнято та направлено Відповідачем на підставі наказу Державного бюро розслідувань від 14 липня 2020 року № 336 «Про попередження працівників». Позивач вважає, наказ ДБР від 14.07.2020 року № 336 «Про попередження працівників» та «Попередження про наступне вивільнення» від 16.07.2020 року № 10-13-01-15468 незаконними, оскільки прийняті не уповноваженою Законом особою. При цьому, посилався на те, що в ДБР з 28.12.19 року відсутній керівник державної служби, а виконуючий обов`язки директора є особами начальницького складу Бюро, а не державними службовцями. Таким чином, попередити директорів ТУ ДБР та його заступників про наступне звільнення з державної служби внаслідок скорочення посад державної служби та звільнити їх з державної служби може виключно керівник державної служби в ДБР, який відсутній. Також вказав на порушення відповідачем вимоги законодавства процедури вивільнення, які передбачені ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, тому прийняття оскаржуваного наказу № 336 від 14.07.2020 та попередження про наступне вивільнення від 16.07.2020 року № 10-13-01-15468 не відповідають принципу «належного урядування». На думку позивача норми Закону від 19.09.2019 року № 117-ІХ, якими внесено зміни та доповнення до Законів № 3166-VI та № 889-VIII, саме в частині розширення повноважень суб`єкта призначення щодо звільнення державних службовців з посад державної служби, поставивши під загрозу гарантовані конституційні права на працю відповідної категорії осіб, які були призначені на визначений строк за процедурами до набрання чинності вказаними змінами та доповненнями, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, а відтак відповідачем протиправно не виконано зобов`язання щодо працевлаштування позивача на рівнозначну посаду. Крім того, станом на 14 липня 2020 року Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань Кабінетом Міністрів України не затверджено, тому беззаперечно і відсутні законодавчі підстави для внесення змін до штатного розпису ТУ ДБР у місті Полтава. Станом як на дату видання наказу про введені в дію штатного розпису - 14.07.2020 року, так і станом на дату видання наказів про звільнення Позивача - 13, 20 та 26 серпня 2020 року, Положення про ТУ ДБР у м. Полтава, затверджене наказом Державного бюро розслідувань від 15.08.2019 року № 190, не змінено, згідно п. 2 розділу III Положення Директор ТУ ДБР має першого заступника та заступника. При цьому, докази зміни правового статусу, обсягу завдань і основних функцій посади, яку займає позивач, відсутні. На підставі викладеного, відсутнє реальне скорочення посади, яку обіймав позивач. Фактично посада скорочена не була, а відбулося лише перейменування посади, про наступне вивільнення позивача не було попереджено за два місяці, не було запропоновано жодної вакантної рівнозначної посади, які є в наявності Державного бюро розслідування.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач не погодившись із прийнятим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що зокрема суд прийшов до помилкового висновку, що Соколов О.В. на час винесення оскаржуваних дій та наказів був керівником ДБР, відповідно до норм Закону України «Про державну службу», також помилково дійшов висновку про наявність законних підстав звільнення позивача, оскільки відсутні були підстави для прийняття наказу №93 ДСК щодо скорочення посади позивача, оскільки в наказі №323, на виконання кого прийнятий №93ДСК, не йшла мова про скорочення такої. Крім того, вирішення питання щодо структури , штатної чисельності територіального органу можливо вирішення директором ДБР виключно за поданням директорів територіальних управлінь. Крім того, не враховано гарантії Закону №305-ІХ, продовження здійснення повноважень повноважень. Також не враховано, що перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не є підставою для звільнення з публічної служби. Крім того, скорочення штату у територіальному підрозділу у м. Полтава відсутнє реальне скорочення штату. Вивільнення також відбулось із порушенням норм законодавства, за відсутності відповідних гарантій. Так не було запропоновано іншої посади, навіть з урахуванням звернення позивача з відповідними заявами. Не було дотримано порядку звільнення, оскільки відсутній факт доведення про вивільнення за 30 днів, оскільки попередження направлене на електронну адресу без додержання норм Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», а поштова кореспонденція направлена була не за місцем реєстрації, яка відома відповідачу. Також порушена процедура ознайомлення з наказами. Також вважає незаконними висновки суду першої інстанції про те, що попередження про наступне вивільнення не підлягає оскарженню, оскільки такі є передумовою звільнення.

Відповідачем - ДБР, подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначили про помилковість доводів позивача щодо не підтвердження повноважень особи, яка підписала оскаржувані накази про звільнення позивача. Зазначив, що у зв`язку зі зміною правового статусу ДБР з центрального органу виконавчої влади на правоохоронний орган, замість посад державної служби введено іншу категорію посад - рядового і начальницького складу. Попередження про наступне вивільнення направлено у відповідності до норми ст. 9-1 Закону України «Про державну службу», а отже наказ про звільнення прийнято згідно норм законодавства, тощо.

Позивачем було подано додаткові пояснення у справі з урахуванням поданого відзиву відповідача.

Відповідачем - ДБР, на вимогу суду апеляційної інстанції подані докази, довідка про середній заробіток позивача та інформацію з особової картки на підтвердження місця проживання/перебування позивача та електронної адреси.

В судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги да додаткових пояснень, просив її задовольнити.

Представник відповідача - ДБР, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав доводи відзиву, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Другий відповідач, до суду апеляційної інстанції не з`явився.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін у справи, доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом Державного бюро розслідувань № 107-ос від 07.09.2018 року позивача призначено на посаду заступника Директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава (том 1 а.с. 22).

Наказом Державного бюро розслідувань № 201-ос від 26.11.2018 року позивача переведено на посаду заступника директора - начальника слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, та присвоєно 5-й ранг державного службовця як такому, який має спеціальне звання радника юстиції (посада відноситься до категорії «Б» посад державної служби і наказ ДБР) (том 1 а.с. 23).

Наказом Державного бюро розслідувань від 14.07.2020 № 93ДСК, посади державної служби територіального управління, а саме Директор, Перший заступник Директора та заступник Директора - начальник слідчого управління, виведені з штатного розпису. Водночас введено посади старшого начальницького складу (полковник ДБР) - 2 штатні посади Заступника Директора.

Наказом Державного бюро розслідувань «Про попередження працівників» від 14.07.2020 № 336, Управлінню кадрової роботи та державної служби Державного бюро розслідувань доручено персонально попередити працівників територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, посади яких з 17.08.2020 скорочуються, про наступне вивільнення (том 2 а.с. 102-103).

16 липня 2020 року винесено «Попередження про наступне вивільнення», підписане виконуючим обов`язки Директора Державного бюро розслідувань Соколовим О.В. , у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, відповідно до наказу від 14 липня 2020 року № 93 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві на 2020 рік».

Наказом Державного бюро розслідувань від 13.08.2020 № 514-ос, позивача звільнено з посади заступника Директора - начальника слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві з 20.08.2020 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненням державної служби (том 1 а.с. 241).

Наказом Державного бюро розслідувань від 20.08.2020 № 531-ос, внесено зміни до наказу Державного бюро розслідувань від 13.08.2020 № 514-ос, а саме пункт 10 наказу Державного бюро розслідувань від 13.08.2020 № 514-ос викладено в наступній редакції:

«Звільнити ОСОБА_1 з посади заступника директора - начальника слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненням державної служби» (том 1 а.с. 243).

Наказом Державного бюро розслідувань від 26.08.2020 № 541-ос позивача звільнено з займаної посади в територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві 25.08.2020 року (том 1 а.с. 245-246).

Позивач не погодившись із вказаними діями та наказами відповідачів звернувся до суду із вказаним позовом.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову дійшов висновку про правомірність вчинених дій та прийнятих оскаржених наказів.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підставі.

12 листопада 2015 року Верховною Радою України прийнято Закон № 794-VIII "Про Державне бюро розслідувань" (далі - Закон № 794-VIII), який набрав чинності з 01 березня 2016 року, відповідно до якого ДБР визначено як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції (ст.1).

Завданнями ДБР відповідно до статті 5 Закону № 794-VIII є запобігання, виявлення, припинення, розкриття і розслідування:

1) злочинів, вчинених службовими особами, які займають особливо відповідальне становище відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про державну службу", особами, посади яких віднесено до першої - третьої категорій посад державної служби, суддями та працівниками правоохоронних органів, крім випадків, коли ці злочини віднесено до підслідності детективів Національного антикорупційного бюро України;

2) злочинів, вчинених службовими особами Національного антикорупційного бюро України, заступником Генерального прокурора - керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури або іншими прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, крім випадків, коли досудове розслідування цих злочинів віднесено до підслідності детективів підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України;

3) злочинів проти встановленого порядку несення військової служби (військових злочинів), крім злочинів, передбачених статтею 422 Кримінального кодексу України.

За змістом положень статті 6 Закону № 794-VIII, ДБР відповідно до покладених на нього завдань та у межах своєї компетенції, серед іншого: бере участь у формуванні та реалізації державної політики у сфері протидії злочинності, вносить відповідні пропозиції на розгляд Кабінету Міністрів України; припиняє і розкриває злочини, розслідування яких віднесено до його компетенції; здійснює оперативно-розшукову діяльність та досудове розслідування злочинів, віднесених до підслідності ДБР, на підставах та в порядку, встановлених законом; розробляє і затверджує методику розслідування окремих видів злочинів; вживає заходів для повернення в Україну з-за кордону коштів та іншого майна, одержаних внаслідок вчинення злочинів, віднесених до підслідності ДБР; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Незалежність ДБР від незаконного втручання у його діяльність гарантується, зокрема, визначеними цим та іншими законами: 1) спеціальним статусом ДБР, особливим порядком визначення його загальної структури, фінансування та організаційного забезпечення діяльності; 2) особливим порядком добору, призначення та звільнення ДБР, першого заступника Директора ДБР і заступника Директора ДБР, а також вичерпним, визначеним законом, переліком підстав для припинення їхніх повноважень; 3) порядком здійснення повноважень ДБР та його працівниками; 4) колегіальним прийняттям найбільш важливих рішень керівництвом ДБР; 5) забороною незаконного втручання у здійснення повноважень працівників ДБР; 6) належною оплатою праці працівників ДБР і соціальними гарантіями; 7) правовим захистом і забезпеченням особистої безпеки працівників ДБР, їхніх близьких родичів (стаття 4 Закону № 794-VIII).

Отже, нормами Закону № 794-VIII (у вказаній вище редакції) ДБР визначався як орган із спеціальним статусом, структурно незалежний від існуючих правоохоронних органів та органів безпеки.

На виконання пункту 1 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 794-VIII Кабінет Міністрів України 29 лютого 2016 року прийняв постанову № 127 "Про утворення Державного бюро розслідувань".

03 грудня 2019 року Верховна Рада України, з метою удосконалення правових основ організації та діяльності ДБР, прийняла Закон № 305-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань" (далі - Закон № 305-IX), який набрав чинності 27 грудня 2019 року.

Статтею 1 Закону № 794-VIII (тут і надалі - у редакції Закону № 305-IX) визначено, що ДБР є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Отже з 27 грудня 2019 року ДБР припинило своє існування, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції та змінило статус на державний правоохоронний орган.

Відповідно до абз. 2 п. 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 305-IX, Президент України упродовж п`яти робочих днів з дня набрання чинності цим Законом призначає тимчасово виконуючого обов`язки Директора Державного бюро розслідувань, який має повноваження Директора Державного бюро розслідувань, передбачені Законом України "Про Державне бюро розслідувань".

Статтями 10 та 14 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" визначено, що директор Державного бюро розслідувань займає найвищу посаду служби в Державному бюро розслідувань, яка є державною службою особливого характеру.

Повноваження Директора Державного бюро розслідувань визначені статтею 12 Закону України "Про Державне бюро розслідувань", які властиві керівнику державної служби.

Пунктами 1,2,6 частини 1, частини 4 статті 12 вказаного Закону передбачено, що Директор Державного бюро розслідувань: несе відповідальність за діяльність Державного бюро розслідувань, зокрема законність здійснюваних Державним бюро розслідувань оперативно-розшукових заходів, досудового розслідування, додержання прав і свобод людини і громадянина;

організовує роботу Державного бюро розслідувань, призначає та звільняє першого заступника і заступників Директора Державного бюро розслідувань у порядку, визначеному цим Законом, а також визначає їхні обов`язки.

У разі звільнення Директора Державного бюро розслідувань з посади, його смерті або відсутності відомостей про місце його перебування повноваження Директора Державного бюро розслідувань протягом 60 днів виконує його перший заступник, а в подальшому - почергово кожний із заступників і знову перший заступник з ротацією кожні 60 днів до того часу, доки не буде призначено нового Директора Державного бюро розслідувань у порядку, передбаченому цим Законом. Строк виконання повноважень розпочинається відповідно з дня, наступного за днем звільнення Директора Державного бюро розслідувань, або з дня, наступного за днем його смерті, або з дня, наступного за останнім днем, коли місце перебування Директора Державного бюро розслідувань було відомо.

17 березня 2020 року до виконання обов`язків Директора Державного бюро розслідувань приступив заступник Директора Державного бюро розслідувань - Соколов О.В .

Як свідчать встановлені обставини справи, виконуючим обов`язки Директора полковником Державного бюро розслідувань Соколовим О.В. прийнято наказ «Про затвердження Переліку посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами» від 08.07.2020 № 323 (том 2 а.с. 323).

Серед посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань та цими посадами визначено Директора (граничне спеціальне звання - полковник Державного бюро розслідувань) та Заступника Директора (граничне спеціальне звання - полковник Державного бюро розслідувань).

На підставі наказу Державного бюро розслідувань від 08.07.2020 № 323 та положень статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», наказом Державного бюро розслідувань від 14.07.2020 № 93ДСК «Про затвердження та введення в дію штатного розпису територіального управління ДБР, розташованого у місті Полтаві на 2020 рік», затверджено зміни до штатного розпису, що вводяться в дію з 17.08.2020.

Відповідно до наказу від 14.07.2020 № 93ДСК, посади державної служби територіального управління, а саме Директор, Перший заступник Директора та заступник Директора - начальник слідчого управління, виведені з штатного розпису. Водночас введено посади старшого начальницького складу (полковник ДБР) - 2 штатні посади Заступника Директора.

Наказом Державного бюро розслідувань «Про попередження працівників» від 14.07.2020 № 336, Управлінню кадрової роботи та державної служби Державного бюро розслідувань доручено персонально попередити працівників територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, посади яких з 17.08.2020 скорочуються, про наступне вивільнення.

Отже, вказані обставини підтверджують скорочення штату державних службовців апарату ДБР, що враховано судом першої інстанції при відхиленні відповідних доводів позивача.

Доводи позивача щодо відсутності правових підстав для скорочення посади позивача, оскільки у наказі №323 від 08.07.2020р. не йдеться по таку, також спростовуються вищезазначеними.

Доводи позивача що, Соколов О.В. на час винесення оскаржених дій та наказів не був керівником державної служби в ДБВ, відхиляються судом апеляційної інстанції, з урахувань абз. 2 п. 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 305-IX та ч. 4 ст. 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань»

Доводи позивача щодо відсутності подання директора територіального управління ДБР щодо структури, штатної чисельності територіальних органів та визначення посад, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу (м. Полтави), а надані суду докази відповідають своєму змісту та розумінню як «подання», колегія суддів відхиляє, оскільки зміни до штатного розпису на 2020рік №1 у Територіальному управлінні ДБР розташованого у м. Полтава, підписані директором такого - В.В. Тимошко. (а.с. 19 відокремлений матеріал які містять документи ДСК).

Колегія суддів суду апеляційної інстанції доходить висновку про вірність висновків суду першої інстанції, що попередження про наступне вивільнення працівників/працівника, не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а лише засвідчує факт повідомлення працівника із зазначенням дати його вручення (ознайомлення) та має на меті виключення можливості спору з приводу як самого факту попередження про наступне вивільнення та змісту такого повідомлення.

Враховуючи зазначене, доводи позивача щодо протиправності дії відповідачі щодо видання наказу №336, його скасування, прийняття наказу №93ДСК, дії щодо направлення попередження про наступне вивільнення, є помилковими.

Щодо процедури вивільнення позивача та правомірності наказів про звільнення колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про державну службу", цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 5 Закону України "Про державну службу", правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Так, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону України "Про державну службу", суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Водночас, 02.02.2020р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України" від 12.12.2019р. № 378-IX, яким внесено зміни до Кодексу законів про працю України та викладено його у новій редакції. Так, нормами зазначеного Закону змінено порядок скорочення державних службовців.

Зокрема, відповідно до ч. 6 ст. 49-2 КЗпП України, вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

При цьому, Законом України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" від 14.01.2020р. №440-ІХ внесені аналогічні зміни в Закон України "Про державну службу", який набрав чинності 13.02.2020р.

Отже, після внесення Законом України від 14.01.2020р. №440-IX змін у Закон України "Про державну службу", норми ч. 3 ст. ст.49-2 КЗпП України в частині обов`язку власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на державних службовців не поширюються.

Суд зазначає, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Положеннями ч. 3 ст. 5 Закону України "Про державну службу" визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим законом.

Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону України "Про державну службу", на час прийняття оскаржуваних наказів було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то суд приходить до висновку про те, що в даному випадку саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню, а відтак доводи позивача з приводу невиконання обов`язку в частині працевлаштування позивача, суд вважає помилковими.

При цьому, норми ч.3 ст.87 Закону України "Про державну службу" не скасовувались та неконституційними не визнавались, а відтак немає підстав вважати, що відповідач діяв неправомірно, не запропонувавши позивачу будь-яку вакантну посаду державної служби у Державному бюро розслідувань, оскільки це є правом державного органу, а не обов`язком.

Таким чином доводи позивача про недодержання відповідачем норм Кодексу законів про працю України, а також відсутність пропозиції іншої посади, є помилковими.

Враховуючи зазначені норми законодавства, та вищезазначене, зміна правового статусу Державного бюро розслідувань (центральний орган виконавчої влади перетворений у державний правоохоронний орган) була скорочена посада державної служби, яку обіймав позивач, внаслідок зміни штатного розпису, відповідачем прийнято наказ від 14.07.2020р. №336 про вивільнення працівників., зокрема позивача, додаток 5 до наказу. (а.с. 102-104 Т2)

Також 14.07.2020р., ДБР оформлено лист, за підписом О. Соколовим , про необхідність забезпечити прибуття перших заступників та заступників 16.07.2020р. до ДБР, у тому числі і позивача(а.с. 105-108 Т2)

Директором Територіального управління ДБР розташованого у м. Полтава, на підставі вказаного листа. 15.07.2020р. оформлено наказ про відрядження у тому числі і позивача до ДБР. Позивачем під час ознайомлення з таким 15.07.2020р., вказано про його незаконність, з підстав його відсторонення від виконання обов`язків. У в`язку з чим, було складено службову записку. (а.с. 109-111 Т2)

В.о. директора ДБР Соколовим О. 16.07.2020р. було підписано попередження про наступне вивільнення позивача. (а.с. 24 Т1)

Попередження було направлено позивачу поштою на адресу: м. Дніпро, вул. Хогтинська,, буд. 20, 49057., а також засобами телекомунікаційного зв`язку на електрону адресу позивача, що міститься в матенріалах особової справи позивача.

Наявним у матеріалах справи протоколом від 16.07.2020 про доведення інформації (документів) до відома державного службовця підтверджується попередження позивача про його подальше вивільнення. (а.с. 114-117 Т2)

При цьому, згідно приписів статті 9-1 Закону №889-VIII, доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цього Закону здійснюється шляхом її вручення або надсилання поштою, в тому числі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У разі доведення інформації або документів шляхом використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку такий спосіб фіксується протоколом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина перша). Інформація або документи надсилаються державному службовцеві за адресою місця проживання/перебування або на його адресу електронної пошти чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку за наявними в особовій справі контактними даними (частина друга). Державний службовець при вступі чи проходженні державної служби зобов`язаний повідомити службу управління персоналом про його засоби електронної пошти чи інші засоби телекомунікаційного зв`язку з ним з метою їх використання для доведення до відома державного службовця інформації або документів (частина третя). Інформація або документи, надіслані поштою, в тому числі електронною, чи шляхом передачі з використанням інших засобів зв`язку вважаються такими, що доведені до відома державного службовця на п`ятий календарний день з моменту їх відправлення (частина четверта).

Отже, враховуючи направлення відповідачем повідомлення про подальше вивільнення позивача на його електронну адресу, про що складено відповідний протокол, відповідачем дотримано передбаченого законодавством порядку повідомлення позивача про його подальше вивільнення.

В той же час, позивачем в судовому засіданні суду апеляційної інстанції 09.06.2021р., не заперечувався факт направлення відповідачем зазначеного повідомлення на електронну адресу, яка дійсно належить позивачу та була ним вказана при вступі на посаду.

Крім того, подання позивачем заяви від 20.07.2020р. про переведення на рівнозначну посаду, також підтверджує факт обізнаності щодо вивільнення працівників.

Оскільки позивача звільнено оскарженим наказом від 13.08.2020р. з 20.08.2020р., відтак, відповідачем дотримано 30-ти денного строку попередження позивача про його подальше вивільнення, а з підстав знаходження позивача на лікарняному, наказом від 20.08.2020р. №531-ос, внесені зміни до наказу, відповідно до яких, вказано про звільнення у перший робочий день, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність.26.08.2020р. прийнято наказ №541-ос про звільнення позивача 25.08.2020р. (а.с. 241-246).

Накази також було направлено засобами телекомунікаційного зв`язку на електронну адресу позивача.

Таким чином є вірними висновки суду першої інстанції щодо відсутності процедурних порушень повідомлення позивача про наступне вивільнення.

Доводи позивача що направлення відповідачем попередження про наступне вивільнення відбулось із порушенням норм Закону України «Про електронні документи та документообіг» судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки норми ст. 9-1 Закону №889-VIII зобов`язують доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цього Закону а порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відтак, доводи позивача про процедурні порушення відповідачем під час вивільнення та неправомірність прийняття наказів про звільнення є помилковими.

Посилання позивача на норми п.3, п.4 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 305-IX, як гарантії від звільнення, є помилковими, оскільки відповідно до вказаних норми, працівники здійснюють повноваження до їх звільнення.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відсутність підстав задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 315, ст. 316, ст.ст. 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 березня 2021 року у справі №160/8361/20 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки визначені ст.ст 328, 329 КАС України.

Повне судове рішення складено 26 липня 2021 року.

Головуючий - суддя Н.І. Малиш

суддя Н.П. Баранник

суддя А.А. Щербак