Справа № 500/2343/20
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2021-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2021 рокуЛьвівСправа № 500/2343/20 пров. № А/857/8058/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко О.В.,

суддя Запотічний І.І.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 березня 2021 року (головуючий суддя Дерех Н.В., м.Тернопіль, проголошено 14:21:29) у справі № 500/2343/20 за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №2 від 02 липня 2020, -

В С Т А Н О В И В:

28.08.2020 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення № про відсутність права на отримання бюджетного відшкодування за період квітень 2020 та відсутність права на врахування такої суми від`ємного значення при наданні бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку у розмірі 184556,00 грн.

Позов обґрунтовує тим, що вважає оскаржуване податкове повідомлення - рішення протиправним, оскільки податковим законодавством не обмежено право на податковий кредит залежно від суб`єктного складу сторін у правовідносинах за договорами на придбання товарів (робіт, послуг), в тому числі і автомобілів, та визначають одинакові права та обов`язки як для юридичних, так і фізичних осіб, платників податку, в тому числі і фізичних осіб - підприємців. На думку позивача, транспортні засоби, які належать фізичним особам - підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами. Просить врахувати, що позивач є фізичною особою - підприємцем, який здійснює діяльність віднесену законодавством до підприємницької та є платником ПДВ, тому на нього повною мірою поширюються правові норми, які визначають порядок обчислення та сплати ПДВ, формування податкового кредиту та бюджетного відшкодування сум ПДВ при придбанні транспортного засобу з метою його використання у власній господарській діяльності. А отже, враховуючи те, що автомобілі у спірному випадку були придбані позивачем як фізичною особою для використання їх у господарській діяльності фізичної особи - підприємця, вважає, що позивач у повній відповідності до вказаних норм податкового законодавства отримав право на віднесення сплачених сум ПДВ до податкового кредиту.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 березня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Тернопільській області №2 від 02 липня 2020.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що фізична особа-підприємець за відсутності ведення бухгалтерського обліку, іншого обліку в частині підтвердження використання майна (товару) у підприємницькій діяльності, а також не будучи фактично суб`єктом права власності на таке майно, за умови включення до складу податкового кредиту суму ПДВ з придбання транспортного засобу, зобов`язана нарахувати податкові зобов`язання по операції, що не є господарською діяльністю платника податку. Вказує, що оскільки, транспортний засіб належить фізичній особі на «цивільних», а не на «підприємницьких» правах, а платником ПДВ є саме підприємець, тому відображати податковий кредит за придбання транспортного засобу підприємець не може. Просить врахувати, що факт використання ФОП ОСОБА_1 транспортних засобів в господарській діяльності ніяким чином документально не доведений, закріплення автомобілів за відповідними особами не є господарською операцією, серед переліку транспортних засобів, які суб`єкт господарювання використовує у господарській діяльності придбаних автомобілів немає. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились. Водночас, відсутність сторін у справі, належних чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 Кодексу адміністративного судочинства України, не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до норми ст.313 цього Кодексу. Згідно ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

При цьому суд зазначає, що позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання через перебування у відрядженні. Подане клопотання задоволенню не підлягає, оскільки жодними доказами не обґрунтоване.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

Головним управлінням ДПС у Тернопільській області 02.07.2020 винесено податкове повідомлення - рішення №2 про відсутність права на отримання бюджетного відшкодування за період квітень 2020 року та відсутність права на врахування такої суми від`ємного значення при наданні бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку у розмірі 184556,00 грн.

Дане податкове повідомлення - рішення винесене на підставі Акту №416/19-00-33-02/ НОМЕР_1 від 16.06.2020 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки правомірності нарахування фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 від`ємного значення різниці між сумою податкового кредиту та бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку за квітень 2020 року».

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Податкове законодавство України відповідно до п.3.1 ст. 3 ПК України складається з Конституції України; цього Кодексу; Митного кодексу України та інших законів з питань митної справи у частині регулювання правовідносин, що виникають у зв`язку з оподаткуванням митом операцій з переміщення товарів через митний кордон України (законами з питань митної справи); чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування; нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу та законів з питань митної справи; рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом.

Згідно з підп. 21.1.1, 21.1.5 п. 21.1 ст. 21 ПК України, посадові особи контролюючих органів зобов`язані: дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій; забезпечувати ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій; коректно та уважно ставитися до платників податків, їх представників та інших учасників відносин, що виникають під час реалізації норм цього Кодексу та інших законів, не принижувати їх честі та гідності.

Згідно із п. 185.1 ст. 185 ПК України об`єктом оподаткування податку на додану вартість є, зокрема операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст.186 Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст. 186 Кодексу.

Відповідно до п. 187.1. ст. 187 ПК України, датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку (а); дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку (б).

Пунктом 198.1 ст. 198 ПК України визначено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг (а); придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності) (б); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України (в); ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу (г).

Згідно із п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 ст.198 ПК України встановлено, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6. статті 198 цього Кодексу не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником податків при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують дійсно мали місце. Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені для оформлення такої операції, не відповідають дійсності і не можуть бути підставою податкового обліку. У той же час, норми податкового законодавства не ставлять у залежність право платника податків на врахування витрат при визначенні оподатковуваного прибутку та на податковий кредит від дотримання податкової дисципліни його контрагентом, якщо цей платник мав реальні витрати у зв`язку з фактичним придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Одне тільки порушення постачальником товару (робіт, послуг) вимог податкового законодавства не може бути підставою для висновку про порушення іншим платником податків - покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту та обліку витрат за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про його обізнаність щодо протиправної податкової поведінки контрагента та про злагодженість дій між ними. За умови подання платником податків усіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, дані податкового обліку вважаються сформованими правомірно (обґрунтовано), якщо контролюючий орган не доведе зворотнє.

Оглядаючи матеріали справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

ОСОБА_1 зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців як фізична особа - підприємець, видами діяльності якого є: КВЕД 49.31 Пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення (основний), КВЕД 45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів, КВЕД 45.31 Оптова торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів, КВЕД 79.90 Надання інших послуг бронювання та пов`язана з цим діяльність, КВЕД 49.32 Надання послуг таксі, КВЕД 49.39 Інший пасажирський наземний транспорт, н. в. і. у., КВЕД 52.21 Допоміжне обслуговування наземного транспорту, КВЕД 77.11 Надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів.

Позивачем укладено Контракт №1 від 19.08.2019 та Контракт №2 від 23.08.2019 з фірмою COPART.Inc. (США).

Відповідно до Контракту №1 від 19.08.2019 та Контракту №2 від 23.08.2019, укладеного з фірмою COPART.Inc. (США) (продавець), позивач як фізична особа-підприємець (покупець) купив легковий автомобіль AUDI Q7 PREMIUM WHITE VIN: НОМЕР_2 , вартістю 10878USD, та легковий автомобіль AUDI А8 L TDI BLACK VIN: НОМЕР_3 , вартістю 16818 USD. Факт оплати за дані транспортні засоби підтверджується Свіфтами від 21.08.2019 та від 28.08.2019. Оплата за митне оформлення здійснена згідно платіжних доручень №3526 від 21.08.2019 на суму 1373000,00 грн. в тому числі ПДВ 78289,94грн., та №3524 від 14.11.2019 на суму 184800,00 грн. втому числі ПДВ 106266,22грн. Загальна сума податку на додану вартість згідно даних Контрактів складає 184556,00 грн. та була включена до складу податкового кредиту з ПДВ в декларації за квітень 2020 року.

Разом з тим, відповідно до наказу №651 від 27.05.2020р. ГУ ДПС у Тернопільській області було проведено документальну позапланову виїзну перевірку щодо законності декларування заявленого до відшкодування з бюджету податку на додану вартість та від`ємного значення з податку на додану вартість у декларації з ПДВ від 20.05.2020р. № за квітень 2020р. Результати перевірки оформлені Актом №416/19-00-33-02/ НОМЕР_1 від 16.06.2020р. на підставі якого винесено оскаржуване податкове повідомлення- рішення. За результатами перевірки, відповідач дійшов висновку про порушення позивачем п.198.3, пп.г) п.198.5 ст.198, п.п.б п.200.4 ст.200 ПК України, що призвело до завищення суми бюджетного відшкодування за квітень 2020р. на суму 184556,00 грн.

Колегія суддів вважає таке рішення податкового органу протиправним з огляду на наступне.

Суд звертає увагу на ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» відповідно до якої державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично - дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів здійснюються відповідними підрозділами Міністерства внутрішніх справ України, що забезпечують безпеку дорожнього руху.

Відповідно до п. 1 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07.09.1998 цим Порядком встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків.

Відповідно до п. 2 вказаного Порядку, цей Порядок є обов`язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов`язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень.

Транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в реєстраційно - екзаменаційних підрозділах Державтоінспекції (підрозділи Державтоінспекції). Транспортні засоби, що належать декільком фізичним або юридичним особам (співвласникам), за їх письмовою заявою реєструються за однією з таких осіб. У разі відсутності одного із співвласників державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі його письмової заяви. Справжність підпису такого співвласника засвідчується нотаріально. У графі "Особливі відмітки" свідоцтва про реєстрацію або тимчасового реєстраційного талону транспортних засобів щодо іншого співвласника може бути зроблено запис: "має право керувати (експлуатувати) (прізвище, ім`я, по батькові або найменування юридичної особи) та є співвласником".

Транспортні засоби, що належать фізичним особам-підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами, як це встановлено п. 6 Порядку.

Колегія суддів вказує, що чинним законодавством України не передбачено можливості реєстрації транспортних засобів за фізичними особами-підприємцями. Податковим кодексом України така умова, як реєстрація транспортного засобу лише на фізичну особу-підприємця для отримання можливості формування податкового кредиту, не передбачена. Відсутність передбаченої можливості державної реєстрації транспортних засобів за фізичними особами - підприємцями не може позбавляти їх права на отримання податкового кредиту за операціями з придбання транспортних засобів за умови дотримання умови його формування, що визначені Податковим кодексом України. Факт придбання автомобілів фізичною особою підприємцем, а не фізичною особою, підтверджується всіма первинними бухгалтерськими документами, а саме Контрактами, свіфтами, платіжними дорученнями.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач є фізичною особою - підприємцем, яка здійснює діяльність віднесену законодавством до підприємницької та є платником ПДВ, тому на нього повною мірою поширюються правові норми, які визначають порядок обчислення та сплати ПДВ, формування податкового кредиту та бюджетного відшкодування сум ПДВ при придбанні транспортного засобу з метою його використання у власній господарській діяльності.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, зробивши системний аналіз положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, дійшов вірного висновку про задоволення позову, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.242, 243, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 березня 2021 року у справі № 500/2343/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення, у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 26 липня 2021 року.