Справа № 500/90/19
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2021-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 рокуЛьвівСправа № 500/90/19 пров. № СК-А/857/14911/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Кардаш В.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року (прийняте у м. Тернополі суддею Баб`юком П.М.; складене у повному обсязі 12 жовтня 2020 року) в адміністративній справі № 500/90/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив визнати протиправними і скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Тернопільській області (далі - ГУ ДФС у Тернопільській області) від 31.08.2018 № 0-1909 на суму 13 045,76 грн та № 0-1909 на суму 5024,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що вказані податкові повідомлення-рішення були прийняті з порушенням встановленого законодавством порядку та на підставі рішення Великобережецької сільської ради Кременецького району Тернопільської області, яке не було належним чином оприлюднене та яке було прийняте з перевищенням повноважень - встановлено ставку 0,4 % для будівель промисловості та складів. Позаяк спірні нежитлові будівлі частково використовуються ним у сфері господарювання, для них застосовується нульова ставка оподаткування. Проте, контролюючий орган помилково відніс ці будівлі до категорії об`єктів оподаткування, що не мають пільг зі сплати податку.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.03.2019 позов задоволено.

Визнано протиправними і скасовано податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Тернопільській області від 31.08.2018: № 0-1909 - по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 5024,00 грн та № 0-1909 - по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на суму 13 045,76 грн.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31.10.2019 рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.03.2019 скасовано.

Прийнято постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУ ДФС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 24.07.2020 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.03.2019 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31.10.2019 скасовано, а справу № 500/90/19 передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року, за результатами нового розгляду, в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 , який вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та таким, що порушує норми матеріального права, прийняте без повного, об`єктивного і всебічного з`ясування дійсних обставин справи, забезпечення правильного застосування норм матеріального і процесуального права. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що він має право на звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік на підставі підпункту "ж" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України), оскільки належні йому об`єкти нежитлової нерухомості відносяться до будівель сільськогосподарського призначення відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000. Суд першої інстанції безпідставно відкинув експертний висновок Державного підприємства «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві», яким підтверджена вірність проведеної позивачем класифікації належних йому нежитлових будівель та затверджено висновок про належність цих будівель до підкласу 1271.9 «Будівлі сільськогосподарського призначення інші» класу 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» ДК 018-2000. Висновок є належним, достатнім та достовірним доказом належності цих приміщень до будівель сільськогосподарського призначення та наявності у нього права на застосування податкової пільги, передбаченої підпунктом "ж" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

У відповідності до усталеної практики Верховного Суду правовою підставою для застосування до власника будівлі, призначеної для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне віл земельної ділянка, у вигляді звільнення від його сплати є правовий статус будівлі (постанова Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 820/3706/17, від 10 квітня 2020 року у справ № 823/1751/17, від 24 липня 2020 року у цій справі). Тобто, кваліфікація нерухомого майна які будівлі сільськогосподарського призначення відповідно до ДК 018-2000 є визначальним критерієм, який має враховуватися судами при вирішенні питання про наявність у власника такого майна права на застосування, податкової пільги у вигляді звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне віл земельної ділянки, передбаченої підпунктом "ж" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

У постанові від 01 жовтня 2019 року (справа № 0340/1905/18) Верховний Суд зробив висновок, що застосування пільги щодо оподаткування нерухомості не зумовлене фактичним використанням будівлі в сільськогосподарській діяльності. Достатньо того, шо будівля може використовуватися за таким призначенням. А тому суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги його посилання на висновок інженера технічного нагляду Управління капітального будівництва Тернопільської області від 20.07.2018, який є спеціалістом у цій галузі і обстежував приміщенню на предмет фактичного використання в сільськогосподарському виробництві та зробив позитивний висновок.

При цьому, Верховний Суд у справі № 0340/1905/18 продовжив аналіз правозастосування підпункту "ж" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України у контексті наступних законодавчих змін і вказав, що на користь висновку, що норма підпункту "ж" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України не ставить у залежність право на податкову пільгу від фактичного використання об`єкта нерухомості в сільськогосподарській діяльності, свідчить і подальше законодавче уточнення правового регулювання. Тобто, як податкове законодавство, що діяло до 01 січня 2019 року, так і законодавчі зміни, що вступили у силу з 01 січня 2019 року, не встановлюють обов`язку сільськогосподарського товаровиробника безпосередньо використовувати будівлі/споруди у сільськогосподарській діяльності, а умовою звільнення таких об`єктів від оподаткування є цільове призначення їх використання та відсутність підстав, коли податкова пільга не надається, а саме: у випадках, коли нерухомість здається власниками в оренду, лізинг, позичку. Підсумовуючи викладене, суд вказав, що для застосування норми підпункту "ж" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України достатньо того, щоб будівлі чи споруди відповідали критерію здатності слугувати цілям сільськогосподарського товарного виробництва.

У постановах від 20 лютого 2020 року (справа № 820/3706/17) та від 10 квітня 2020 року (справа № 823/1751/17) Верховний Суд вказав, що податкова пільга, встановлена підпунктом "ж" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, надається не тільки юридичним особам, а й фізичним особам (у тому числі, й тим фізичним особам, які не зареєстровані підприємцями), що також можуть користуватися статусом сільськогосподарського товаровиробника. Тобто, фізична особа може мати статус сільськогосподарського товаровиробника та звільняється від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, якщо у її власності є будівлі сільськогосподарського призначення.

Отже, він має право на звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, передбачене підпунктом "ж" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, оскільки нежитлові будівлі ангару та їдальні-гаража, що належать йому на праві власності за вимогами ДК 018-2000 віднесені до класу (код 1271) «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» та використовуються ним безпосередньо у сільськогосподарській діяльності як сільськогосподарським товаровиробником, зокрема, для тимчасового зберігання соняшника, інших зернових та технічних культур, а також зберігання, обслуговування та ремонту транспортних засобів, які забезпечують збір, первинну обробку та транспортування сільськогосподарської продукції до елеваторів й об`єктів переробної промисловості. Отже, нежитлові будівлі ангару та їдальні-гаража не є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відповідно до підпункту "ж" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, адже використовувалися ним у 2017 році як сільськогосподарським товаровиробником для безпосереднього здійснення окремих ланок сільськогосподарської діяльності.

Також, рішення Великобережецької сільської ради від 09.02.2017 № 273 "Про внесення змін до рішення сесії від 05.07.2016 № 133 "Про встановлення місцевих податків і зборів та акцизний податок на 2017 рік" не є таким, що прийнято на виконання Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році" від 20.12.2016 № 1791-УІІІ, тому на нього поширювалися усі чинні на дату його прийняття вимоги законодавства щодо встановлення місцевих податків і зборів, зокрема вимога про необхідність дотримання принципу стабільності податкового законодавства, закріпленого пп. 4.1.9 п. 4.1 ст. 4 ПК України. Тобто, це рішення підлягало застосуванню лише з початку наступного бюджетного періоду, який розпочався 01 січня 2018 року і не могло використовуватись для визначення податкових зобов`язань зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік.

У судовому засіданні апелянт підтримав вимоги апеляційної скарги з аналогічних підстав; просить апеляційну скаргу задовольнити.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, що відповідно до приписів частини другої статті 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 на праві власності належать нежитлові будівлі: ангар загальною площею 1019,2 кв. м та їдальня-гараж загальною площею 392,5 кв. м, що підтверджується копією свідоцтва на право власності від 02.11.2015 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів від 06.11.2018 (а. с. 18, 19, 53- 56).

Рішенням Великобережецької сільської ради Кременецького району Тернопільської області від 09.02.2017 № 273 «Про внесення змін до рішення сесії від 05.07.2016 за № 133 «Про встановлення місцевих податків і зборів та акцизний податок на 2017 рік» з посиланням на норми Закону України «Про місцеве самоврядування», ПК України та з метою приведення місцевих податків і зборів у відповідність до Закону України від 21.12.2016 №1797-VIII «Про внесення змін до податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» встановлено нові ставки місцевих податків, зокрема, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб, за 1 кв. м загальної площі об`єкта: «інші будівлі» в розмірі 0,4 % мінімальної зарплати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року (а. с. 16 - 17).

31 серпня 2018 року на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК України та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України ГУ ДФС у Тернопільській області прийняло податкові повідомлення-рішення форми Ф № 0-1909 та № 0-1909, яким визначило ОСОБА_1 податкові зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» за податковий період 2017 рік в сумі 5024,00 грн та в сумі 13 045,76 грн відповідно.

За результатами адміністративного оскарження вказані податкові повідомлення-рішення були залишені без змін.

Не погоджуючись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач оскаржив їх до суду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з покликанням на постанову Верховного Суду в цій справі від 24.07.2020, мотивував його тим, що під час розгляду справи підлягало встановленню чи відносяться до будівель промисловості об`єкти нерухомості, що належать позивачу, та чи використовував він їх у своїй підприємницькій діяльності.

Суди попередніх інстанцій повинні були надати вичерпну оцінку доводам позивача щодо наявності чи відсутності підстав для застосування до нього передбачених підпунктами є та ж підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України пільг.

Відповідно до пунктів 30.1, 30.2 статті 30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Під час розгляду справи позивач наполягав на тому, що належні йому на праві власності нежитлові приміщення не є об`єктом оподаткування в силу положень підпунктів є та ж підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

При цьому, обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм "будівлі промисловості", лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в цьому випадку підпункт "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.

Тобто, застосування підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з урахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду), що відповідає правовому висновку Верховного Суду в складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду, викладеному в постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 820/3556/17.

Позивач не є суб`єктом господарювання, проте це не є перешкодою для застосування положень підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, у разі якщо такі об`єкти використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва. За наведеного під час розгляду справи підлягало встановленню чи відносяться до будівель промисловості об`єкти нерухомості, що належать позивачу та чи використовував він їх у своїй підприємницькій діяльності.

Разом з тим, суд не взяв до уваги висновок інженера технічного нагляду Управління капітального будівництва Тернопільської облдержадміністрації від 20.07.2018 про те, що нежитлові будівлі гараж та ангар знаходяться в хорошому стані та придатні для експлуатації як господарські споруди в господарських цілях (а.с. 219), позаяк ним не підтверджено відповідності цього майна класу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та використання зазначених нежитлових приміщень позивачем як будівель промисловості у відповідній господарській діяльності.

Також експертний висновок АС2 № 1911302 від 23.04.2019 про те, що їдальня-гараж за функціональним призначенням - літня кухня, гараж - виробничий склад для зберігання сільськогосподарських машин та реманенту, ангар - виробничий склад для зберігання зернових культур з присадибної ділянки та земельного паю (а.с. 134 - 135) не підтверджує факту відповідності належного позивачу нерухомого майна класу «Будівлі промисловості», а також не підтверджує способу його використання позивачем.

З огляду на встановлені у справі обставини, спірні будівлі не є будівлями промисловості чи сільськогосподарськими будівлями за фактом їх використання, а відтак є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що має наслідком правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1, підпункту 266.2.1 пункту 266.2, пунктом 266.3 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, зокрема його підпунктом є встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств; а відповідно до пункту «ж» не є об`єктом оподаткування, зокрема, будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1 пункту 266.6 та підпункт 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України).

Відповідно до підпункту «г» підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють з-поміж іншого будівлі промислові та склади.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507 (надалі також ДК 018-2000), будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

До будівель, споруд сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1271 "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства", що включає підкласи: 1271.1 Будівлі для тваринництва; 1271.2 Будівлі для птахівництва; 1271.3 Будівлі для зберігання зерна; 1271.4 Будівлі силосні та сінажні; 1271.5 Будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства; 1271.6 Будівлі тепличного господарства; 1271.7 Будівлі рибного господарства; 1271.8 Будівлі підприємств лісівництва та звірівництва; 1271.9 Будівлі сільськогосподарського призначення інші.

Як наведено судом вище, ОСОБА_1 є власником об`єктів нерухомого нежитлового майна - нежитлової будівлі ангару загальною площею 1019,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та їдальня-гараж загальною площею 392,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У власності позивача перебувають також сідловий тягач-Е та напівпричіп, які зберігаються у вказаних приміщеннях і він як водій здійснює перевезення зернових культур, що підтверджується товарно-транспортними накладними (а.с. 221 - 225).

Проте, згідно із вказаними товарно-транспортних накладних перевізником є ТОВ "Автотехсервіс", а не позивач як фізична особа.

Позивач є засновником і директором вказаного товариства, проте, як підтвердив позивач та встановлено судом, ТОВ «Автотехсервіс» не має жодного відношення до вказаних об`єктів нерухомості (вони не передані ні у статутний фонд товариства, ні в оренду).

Сам позивач не зареєстрований як фізична особа-підприємець, податкову звітність до контролюючого органу не подає; він веде підсобне господарство та вирощує на земельній ділянці сільськогосподарську продукцію для власного споживання, проте доходів від вказаної діяльності не має.

Сільськогосподарський товаровиробник, відповідно до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Згідно статті 1 Закону України "Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років" від 18 січня 2001 року № 2238-ІІІ, сільськогосподарський товаровиробник - фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

Згідно з абзацом другим статті 1 Закону України "Про сільськогосподарський перепис" від 23 вересня 2008 року № 575-VI виробники сільськогосподарської продукції - юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Аналізуючи вказані норми законодавства та встановлені у справі обставини щодо правового статусу будівель та їх функціонального використання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що попри функціональне призначення об`єктів нерухомості судом не встановлено доказів їх використання в підприємницькій діяльності в промисловому чи сільськогосподарському виробництві, як і не отримано доказів на підтвердження належності цих будівель до класу «Будівлі промисловості», що не дає підстав для застосування до особи пільг зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати.

Вказане має наслідком правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень та відмову в задоволенні позову щодо їх скасування.

А доводи позивача про те, що нерухоме майно використовується ним у промисловому та сільськогосподарському виробництві жодними доказами не підтверджено, як і його статус сільськогосподарського товаровиробника, та спростовується наявними у справі доказами.

Разом з тим, покликання позивача на те, що він проживає в сільській місцевості та обробляє земельні ділянки, вирощує тварин для власних потреб, а отже, на його думку, веде господарську діяльність, юридичного значення для спірних правовідносин не мають та на правильність висновків суду першої інстанції не впливають, при тому, що ведення фізичною особою підсобного господарства не є тотожним промисловому чи сільськогосподарському виробництву.

З приводу покликання апелянта на неправомірність застосування до спірних правовідносин рішенням Великобережецької сільської ради Кременецького району Тернопільської області від 09.02.2017 № 273 колегія суддів зазначає, що пунктом 4 розділу II Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» №1791-VIII від 20.12.2016, встановлено, що в 2017 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання цього Закону, не застосовуються вимоги п.п.4.1.9 п.4.1 та п.4.5 ст.4 п.п.12.3.4 п.12.3 п.п.12.4.3 п.12.4 та п.12.5 ст.12 ПК України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Отже, у 2017 році зупинено дію п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України, а відповідно, відсутні обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Крім цього, п.п.12.3.5 п.12.3 ст.12 ПК України передбачено, що у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.

Тобто, ПК України встановлено обов`язок громадянина сплатити податок за 2017 рік незалежно від наявності рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.

Що стосується решти доводів апеляційної скарги, то вони юридичного значення для спірних правовідносин не мають, тому колегія суддів не надає їм окремого обґрунтування.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року в адміністративній справі № 500/90/19 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Повне судове рішення складено 26.07.2021.