Справа № 120/191/21-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2021-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про встановлення судового контролю

м. Вінниця

21 липня 2021 р. Справа № 120/191/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши у письмовому провадженні звіт Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11.02.2021 року в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про визнання дій протиправним та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького окружного адміністративного перебувала адміністративна справа за позовом заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (далі відповідач) про визнання дій протиправним та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11.02.2021 року, позов задоволено частково: визнано незаконною відмову Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат ОСОБА_1 в перерахуванні та виплаті щорічної грошової допомоги як інваліду війни ІІІ групи до 5 травня в розмірі, визначеному ст. 13 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2020 рік; зобов`язано Житомирський обласний центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 недоплаченої суми щорічної грошової допомоги за 2020 рік згідно ст. 13 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виходячи із розміру семи мінімальних пенсій за віком, з урахуванням вже виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

02.07.2021 року за вх. № 38263/21 позивачем надано до суду заяву про встановлення судового контролю за виконання рішення суду у даній справі.

Ухвалою від 07.07.2021 року дану заяву прийнято до розгляду. Розгляд вирішено здійснювати в письмовому провадженні.

Ухвалою від 07.07.2021 року заяву позивача про встановлення судового контролю задоволено. Зобов`язано відповідача у 7-денний строк з дня проголошення цієї ухвали подати звіт про виконання судового рішення в цій справі.

14.07.2021 року за вх. № 41313 відповідачем подано звіт про виконання судового рішення у цій справі, в якому останній вказав, що ним добровільно 22.02.2021 року здійснено нарахування та розрахунок недоотриманих позивачем коштів у сумі 8 306 грн. 00 коп., проте виконати рішення в частині виплати цих коштів не є можливим, так як відповідач є державною установою та розпорядником бюджетних коштів за окремими бюджетними програмами із соціального захисту населення, утримується виключно за рахунок бюджетних коштів та є неприбутковою установою. Додатково відповідач вказав, що неодноразово звертався до Мінсоцполітики з питань виділення асигнувань для проведення виплат за судовими рішеннями, однак кошти так і не надходили. На підтвердження вказаних оставин, вдповідач надав до суду письмові докази.

Ухвалою від 21.07.2021 року питання про прийняття звіту відповідача призначено до розгляду в письмовому провадженні.

Вивчивши матеріали справи та оцінивши поданий відповідачем звіт, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч. 2-4 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Такі ж вимоги передбачені ст. 14 КАС України.

Крім того, згідно зі ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами.

В абз. 3 п. 2.1 мотивувальної частини рішення від 26.06.2013 року № 5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Також у рішенні від 26.06.2013 року Конституційний Суд України врахував практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в п. 43 рішення від 20.07.2004 року у справі "Шмалько проти України", заява № 60750/00, зазначив, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбачений статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

В п. 2.1 мотивувальної частини рішення від 15.05.2019 року № 2-р(II)/2019, на підставі аналізу ст. 3, 8, ч. 1 та 2 ст. 55, ч. 1 та 2 ст. 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку, Конституційний Суд України вказав на те, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі "Горнсбі проти Греції" наголосив на тому, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України"), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.

Тому обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню стороною, на яку покладено відповідний обов`язок.

Це означає, що учасник справи, якому належить виконати судовий акт, повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому ст. 8 Конституції України принципу верховенства права.

Одним із способів судового контролю за виконанням судового рішення є зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Положення КАС України не містять обмеження щодо стадій процесу, на яких може бути вирішено питання про застосування заходів судового контролю, передбачених ч. 1 ст. 382 КАС України. Тобто зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, суд може й після ухвалення такого рішення за наслідком розгляду клопотання позивача.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною в ухвалі від 20.06.2018 року у справі № 800/592/17, та правовою позицію Верховного Суду, викладеною в постанові від 18.04.2019 року у справі № 286/766/17, в ухвалі від 05.07.2018 року у справі № 206/3911/17.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, на вимогу суду відповідач подав звіт про виконання рішення суду в цій адміністративній справі, в якому зазначив, що на виконання судового рішення ним добровільно 22.02.2021 року здійснено нарахування та розрахунок недоотриманих позивачем коштів у сумі 8 306 грн. 00 коп., проте виконати рішення в частині виплати цих коштів не є можливим, так як відповідач є державною установою та розпорядником бюджетних коштів за окремими бюджетними програмами із соціального захисту населення, утримується виключно за рахунок бюджетних коштів та є неприбутковою установою. Додатково відповідач вказав, що неодноразово звертався до Мінсоцполітики з питань виділення асигнувань для проведення виплат за судовими рішеннями, однак кошти так і не надходили.

З наведеного суд робить висновок, що рішення суду, ухвалене на користь позивача від 11.02.2021 року в повному обсязі не виконане, адже цим рішенням відповідача зобов`язано не лише нарахувати, але й виплатити недоплачену суму щорічної грошової допомоги за 2020 рік.

Оцінюючи доводи відповідача щодо відсутності у нього бюджетного фінансування для виплати позивачу присудженої суми грошової допомоги, суд зауважує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа "Кечко проти України", № 63134/00, рішення від 07 листопада 2005 року) реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. У межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Тобто, органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Крім того, у звіті відповідач не вказує орієнтовних термінів виплати позивачу присуджених коштів, що порушує принцип правової визначеності та ставить під сумнів обов`язковість рішення суду, що набрало законної сили.

Враховуючи наведене, суд приходить до переконання про відсутність підстав для прийняття звіту відповідача про виконання рішення суду у цій справі.

Таким чином, оскільки рішення суду від 11.02.2021 у справі № 120/191/21-а виконано не в повному обсязі, а саме здійснено перерахунок суми щорічної грошової допомоги за 2020 рік, але не виплачено її, є підстави для встановлення нового строку подання звіту або накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання судового рішення, штрафу на підставі положень ч. 2 ст. 382 КАС України.

Разом з тим, беручи до уваги висновки Верховного Суду, зазначені у постанові від 23.04.2020 року в справі № 560/523/19 та ураховуючи вжиття відповідачем заходів щодо отримання необхідних коштів, суд вважає за необхідне встановити відповідачу новий строк для подання звіту про виконання судового рішення в цій справі.

Водночас суд враховує, що основним призначенням стадії виконання судового рішення є фактичне втілення судових присуджень у матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Натомість рішення про накладення штрафу на керівника відповідача не захищатиме право позивача на отримання присуджених йому коштів, а тому розцінюється судом як передчасне.

Керуючись ст. 248, 256, 295, 382 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати звіт Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат від 09.07.2021 року за вих. № 10/24326 про виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11.02.2021 року в адміністративній справі № 120/191/21-а за позовною заявою ОСОБА_1 до Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про визнання дій протиправним та зобов`язання вчинити певні дії таким, що не підтверджує виконання судового рішення у повному обсязі.

Встановити Житомирському обласному центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат новий строк для подання звіту про виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11.02.2021 року у справі № 120/191/20-а.

Зобов`язати Житомирський обласний центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у місячний строк, з дня проголошення цієї ухвали, подати до Вінницького окружного адміністративного суду звіт про виконання судового рішення в адміністративній справі № 120/191/21-а.

Копію ухвали надіслати учасникам справи.

Ухвала суду першої інстанції оскарженню не підлягає та набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Суддя Маслоід Олена Степанівна