Справа № 580/1668/21
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2021-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/1668/21 Суддя (судді) першої інстанції: А.М. Бабич
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Строяновської О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Черкаській області) про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в перерахунку пенсії, зобов`язання зарахувати час перебування на засланні (спецпоселенні) у потрійному розмірі в загальний стаж для призначення пенсії за віком та здійснити перерахунок підвищення пенсії відповідно до пункта «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачем безпідставно не зараховано до загального стажа для призначення пенсії у потрійному розмірі період перебування на засланні та не проведено розрахунок підвищення до пенсії згідно положень Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року позов задоволено.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що для призначення пенсії у потрійному розмірі зараховується саме трудовий стаж депортованої особи. Акцентує увагу, що перебування позивача на спецпоселенні не можна вважати часом тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання або перебування на примусовому лікуванні.

Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі пункта 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав.

Судом установлено, що позивач має право на пільги і компенсації, встановленні Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17 квітня 1991 №962-ХІІ (далі - Закон України №962-ХІІ).

Довідкою Управління МВС по Хабаровському краю від 02 вересня 1957 року №529 підтверджується, що позивач знаходився на спецпоселенні в м.Біробіжанську Хабаровського краю та з 02 вересня 1956 року звільнений на підставі постанови Ради Міністрів СССР від 15 травня 1956 року.

Згідно з довідкою Управління внутрішніх справ від 07 травня 1993 року №І/Р-1537 28 квітня 1950 року з с. Калинівка Корецького району відповідно до висновку УМБД Рівненської області від 24 квітня 1950 року виселена в адміністративному порядку, а з 14 червня 1950 року Особливою нарадою визначена на спецпоселення в Хабаровський край з конфіскацією майна, як сім`я учасниці ОУН, засудженої 05 липня 1945 року на 10 років позбавлення волі, ОСОБА_2 , сім`я в складі: батько - ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_4 , брат - ОСОБА_1 (позивач), брат - ОСОБА_5 . З спецпоселення звільнені: 03 лютого 1956 року - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - всі інші члени сім`ї відповідно до постанови РМ СРСР від 12 березня 1956 року. 30 вересня 1971 року Верховний Суд України кримінальну справу відносно ОСОБА_2 закрив за відсутністю в її діях складу злочину і реабілітував її. 04 січня 1972 року Верховний Суд України відмінив вказану вище постанову відносно виселеної сім`ї ОСОБА_3 , реабілітував її з поверненням конфіскованого майна або його вартості. На підставі статті 3 Закону України №962-ХІІ виселена сім`я ОСОБА_3 на спецпоселення реабілітована.

21 серпня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив зарахувати час перебування на засланні у спецпоселенні без права виїзду з даної території у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудової пенсії та нарахувати підвищення до розміру його пенсії у 25% від мінімальної пенсії за віком відповідно до пункта «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ (далі - Закон України №1788-ХІІ).

За результатами розгляду заяви відповідач у проведенні такого перерахунку відмовив.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 року в справі №580/5540/20, яке набрало законної сили 22 лютого 2021 року, зобов`язано орган Пенсійного фонду України прийняти рішення за результатами розгляду заяви позивача.

Листом від 05 березня 2021 року відповідач повідомив про відмову у зарахуванні часу перебування на засланні (спецпоселення без права виїзду з даної території) у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудової пенсії та нарахування підвищення до розміру пенсії 25% від мінімальної пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю законодавчих підстав для зарахування до стажа у потрійному розмірі часа перебування на засланні членів сімей громадян, яких необґрунтовано притягнуто до кримінальної відповідальності.

Уважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Постановляючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що особи, які були примусово виселені з місця їх постійного проживання в Україні до спецпоселення у іншу місцевість (заслання), внаслідок визнання їх позасудовим органом соціально небезпечними чи соціально шкідливими з політичних чи ідеологічних мотивів (соціальний мотив), які в подальшому були реабілітовані, мають право на зарахування до їх трудового стажу періоду перебування у засланні у потрійному розмірі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України №962-XII.

Його дія поширюється на осіб, необґрунтовано засуджених судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру.

Згідно статті 1 цього Закону його метою є відновлення історичної справедливості, встановлення порядку реабілітації репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, відновлення їхніх політичних, соціальних, економічних та інших прав, визначення порядку відшкодування шкоди, завданої таким особам унаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, недопущення повторення злочинів тоталітарних режимів.

У статті 11 Закону України №962-ХІІ наведено значення термінів, які вживаються в цьому Законі.

Так, заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

Позасудові органи - особливі наради при Міністерстві державної безпеки, а також будь-які інші позасудові органи, що діяли у 1917-1991 роках та призначали санкції за кримінальним законодавством або аналогічні їм.

Репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом.

Соціальний мотив - застосування репресій на підставі належності особи або членів її сім`ї до дворянства, офіцерства, купецтва, торгівців, підприємців, духовенства, чиновництва, заможного селянства, іншої соціальної групи або на підставі визнання особи чи членів її сім`ї соціально небезпечними чи соціально шкідливими з політичних чи ідеологічних мотивів.

Територія України - територія України станом на 24 серпня 1991 року, а також території, які у період 1917-1951 років входили до складу УРСР (УСРР), на момент перебування цих територій у складі УРСР (УСРР).

Члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом .

Згідно з пунктом 2 статті 12 Закону України №962-XII реабілітованими визнаються, в тому числі, особи, стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів.

Статтею 13 Закону №962-XII визначено, що потерпілими від репресій визнаються, зокрема, інші особи, які на момент здійснення репресії спільно проживали, були пов`язані спільним побутом з репресованою особою або перебували на утриманні репресованої особи.

Відповідно до пункта 1 статті 14 Закону України №962-XII він у частині визнання реабілітованими, потерпілими від репресій поширюється на осіб, зазначених у статтях 12, 13 цього Закону, якщо репресії стосовно таких осіб були здійснені на території України.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що заслання членів сім`ї репресованої особи є формою репресії, а члени сім`ї такої особи також репресованими.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позивач є особою, яка зазнала репресій у формі заслання.

Частиною 1 статті 6 Закону України №962-ХІІ закріплено, що реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Отже, позивач має право на зарахування часу перебування у засланні у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудової пенсії.

Жодних обмежень наведена правова норма не містить.

Посилання відповідача на положення частини 9 статті 6 Закону України «Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою» від 17 квітня 2014 року №1223-VII колегія суддів уважає помилковим, оскільки цей закон визначає статус осіб, депортованих за національною ознакою, встановлює гарантії держави щодо відновлення їхніх прав, принципи державної політики та повноваження органів державної влади, органів місцевого самоврядування щодо відновлення прав цих осіб.

Тобто регулює порядок відновлення прав іншої категорії громадян України, до якої позивач не належить.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на доплату до пенсії у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком, оскільки саме такий розмір закріплений у Законі України «Про пенсійне забезпечення».

Установлення Урядом іншого розміра доплати судом апеляційної інстанції до уваги не приймається, оскільки таке право на законодавчому рівні Кабінету Міністрів України не надано.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим.

Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено з дотриманням норм чинного матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 33, 34, 243, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді О.Є. Пилипенко

Л.Л. Черпіцька