Справа № 400/5604/20
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2021-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/5604/20
Головуючий в 1 інстанції: Мороз А. О.

Дата і місце ухвалення 25.01.2021 р., м.Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г,

Єщенко О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про стягнення недоплаченої суддівської винагороди за липень 2020 р. в розмірі 12 351,97 грн., -

В С Т А Н О В И В:

03.12.2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про стягнення недоплаченої суддівської винагороди за липень 2020 р. в розмірі 12 351,97 грн.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 25.01.2021 року позов задоволено.

Стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за липень 2020 року в сумі 12 351,97 гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій посилалось на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

В поданій апеляційній скарзі апелянт посилався на те, що Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» було запроваджено з квітня 2020 року обмеження нарахування заробітної плати, в тому числі, суддівської винагороди, 10 розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. Таким чином, суддівська винагорода суддів обмежувалась максимальним розміром 47 230 грн. Апелянт вважає, що він не міг виплачувати позивачу суддівську винагороду протягом згаданого періоду поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Крім того, апелянт вказував на те, що ухвалення Конституційним Судом України рішення від 28.08.2020 року № 10-р/2020 не може впливати на спірні правовідносини, оскільки у вказаному рішенні не визначив будь-яких особливостей застосування чи виконання свого рішення аніж наступний: положення Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» від 14.11.2019 року № 294-IX зі змінами, Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» від 13.04.2020 року № 553-IX, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом цього Рішення. З огляду на зазначене апелянт вважає, що дія частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» втратила чинність 28.08.2020 року. Протягом періоду з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року положення ч.ч. 1, 3 ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» були чинними і на підставі них судом здійснювалось нарахування та виплата позивача суддівської винагороди. Отже, на думку апелянта, прийняття Конституційним Судом України рішення від 28.08.2020 року не є підставою для нарахування та виплати позивачу недонарахованої суддівської винагороди відповідно до ст. 135 Закону.

З огляду на все вищезазначене Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області просить в апеляційній скарзі скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25.01.2021 року та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , на підставі Указу Президента України №295/2017 «Про призначення суддів» з 28.09.2017 працює на посаді судді Ленінського районного суду м. Миколаєва.

Судом встановлено, що суддівську винагороду ОСОБА_1 отримувала відповідно до ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», однак у квітні-серпні 2020 року виплачена сума суддівської винагороди була меншою, ніж розрахована у встановленому законом розмірі.

Відповідно до довідки про нараховану суддівську винагороду за період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року судді Ленінського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 застосовувались обмеження по заробітній платі у розмірі 10 мінімальних заробітних плат (МЗП).

Не погодившись з вказаними обмеженнями, позивач звернулась до суду першої інстанції з даним позовом.

Вирішуючи справу та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування і виплата обмеженого розміру суддівської винагороди відбувалась не на підставі спеціального Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а на підставі іншого закону, що не дозволено Конституцією України, стаття 130 якої передбачає, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність підстав для задоволення позову, шляхом стягнення з ТУ ДСА в Миколаївській області недоплаченої суддівської винагороди за липень 2020 року в сумі 12 351,97 гривень.

Колегія суддів частково погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне:

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У преамбулі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

За частиною першою статті 4 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (частина друга статті 4).

Відповідно до частини першої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

За частиною другою статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII (яка згідно з рішенням Конституційного Суду № 4-р/2020 від 11 березня 2020 року діє в редакції Закону № 1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 13 квітня 2020 року № 553-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», згідно з пунктом 10 розділу І якого Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-IX доповнено, зокрема, статтею 29 такого змісту (тут - в редакції, яка діяла до ухвалення рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року): «установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша).

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга).

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті; частина третя).».

Згідно матеріалів справи, на підставі наведених вимог Закону № 553-IX, відповідачем було здійснено нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди за липень 2020 року з урахуванням обмежень - 10 розмірів мінімальної заробітної плати (з урахуванням відпрацьованого часу).

Надаючи оцінку доводам відповідача щодо правомірності застосування обмежень виплати суддівської винагороди згідно Закону № 553-IX, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно виходив з наступного.

Так, як наведено вище, відповідно до статті 130 Конституції України розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII, які у поєднанні (системному зв`язку) дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди є закон про судоустрій.

Наявність в Конституції України згаданої норми дає підстави для висновку, що для цієї групи правовідносин у сфері організації судової влади (йдеться про суддівську винагороду) закон про судоустрій є спеціальним законом, відповідно він має пріоритет над іншими нормативно-правовими актами не лише змістовний, але й певною мірою ієрархічний. Щодо останнього, то мається на увазі те, що позаяк Конституція України, відповідно до її статті 8, має найвищу юридичну силу, наявність в її тексті прямої вказівки на спосіб визначення суддівської винагороди слугує безапеляційним способом подолання будь-яких протиріч у правовому регулюванні правовідносин на кшталт тих, з яких виник цей спір, на користь спеціального закону (про судоустрій).

Крім того, норми Конституції України є нормами прямої дії, а отже, при вирішенні спору суд може застосовувати їх безпосередньо, особливо тоді, коли закон чи інший нормативно-правовий акт їм суперечить (частина четверта статті 7 КАС України).

Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України.

Зміни до цього Закону в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у у квітні-серпні 2020 року не вносилися, а тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що законних підстав для обмеження її виплати не було.

Щодо Закону № 553-ІХ (яким внесено зміни до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року № 294-IX, зокрема доповнено його статтею 29 (пункт 10 розділу І Закону № 553-ІХ), на який посилається відповідач у відзиві на позовну заяву та в поданій апеляційній скарзі, як на правову підставу для обмеження виплати суддівської винагороди, колегія суддів зазначає, що цей Закон, позаяк він не є законом про судоустрій, ним чи іншим законом не вносилися зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII (стосовно розміру суддівської винагороди), не може встановлювати розміру винагороди судді.

На підставі наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом № 553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII.

Тобто, для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII, які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року № 294-IX (у редакції Закону № 553-ІХ). Колегія суддів наголошує, що Основний Закон України має найвищу юридичну силу, тож «спеціальність» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII, зокрема його статті 135, що спирається передусім на конституційні положення частини другої статті 130 і є своєрідним її «продовженням», у цьому випадку безапеляційно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний закон з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх).

Окрім цього, колегія суддів зазначає, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року № 294-IX (у редакції Закону № 553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в частині другій статті 95 Конституції України та деталізовані у БК України. Цей закон (про державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

На такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).

На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обмеження виплати позивачу у липні 2020 року суддівської винагороди на підставі статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року № 294-IX (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ) було неправомірним.

В свою чергу, доводи відповідача, наведені в апеляційній скарзі, щодо правомірності обмеження виплати суддівської винагороди згідно Закону № 553-ІХ, яким внесено зміни до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року № 294-IX, спростовуються наведеними висновками суду та суперечать правовій позиції ВС у справі № 340/1916/20.

Також, колегія суддів відхиляє посилання відповідача в поданій апеляційній скарзі на те, що він не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету, та не є належним відповідачем за заявленими вимогами щодо нарахування та виплати суддівської винагороди без обмежень, встановлених Законом № 553-ІХ, оскільки відповідачем не доведено, що на виконання Закону № 553-IX вносились зміни стосовно зменшення бюджетних асигнувань на виплату суддівської винагороди.

Також, колегія суддів зазначає, що позивачем у даній справі виступає суддя місцевого суду, а згідно ч. 4 ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України. У даній справі встановлено, що обмеження щодо виплати суддівської винагороди - 10 розмірів мінімальної заробітної плати у серпні 2020 року було застосовано саме ТУ ДСАУ в Миколаївській області у зв`язку з набранням чинності Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», а не у зв`язку із зменшенням бюджетних асигнувань на такі виплати. В свою чергу, обмеження виплати позивачу у липні 2020 року суддівської винагороди на підставі статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року № 294-IX (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ) було неправомірним, що вірно встановлено судом першої інстанції та повністю спростовує наведені доводи апелянта.

Поряд з цим, вирішуючи справу та задовольняючи позовні вимоги судді Ленінського районного суду міста Миколаєва Рум`янцевої Н.О., суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що належним способом захисту прав позивача є саме стягнення недоотриманих сум суддівської винагороди, оскільки у спірному випадку суддівська винагорода нарахована та виплачена з урахуванням обмежень, встановлених Законом № 553-ІХ. За встановлених у справі обставин, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення недоотриманих сум суддівської винагороди підлягають частковому задоволенню та належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області провести перерахунок суддівської винагороди судді Ленінського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 за липень 2020 року, обчисливши її відповідно до ст. 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», та виплатити недоотриману частину суддівської винагороди з урахуванням виплачених сум та відрахуванням податків і обов`язкових платежів.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, на підставі ст. 317 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 240, 241, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про стягнення недоплаченої суддівської винагороди за липень 2020 р. в розмірі 12 351,97 грн. задовольнити частково.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області провести перерахунок суддівської винагороди судді Ленінського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 за липень 2020 року, обчисливши її відповідно до ст. 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», та виплатити недоотриману частину суддівської винагороди з урахуванням виплачених сум та відрахуванням податків і обов`язкових платежів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.В. Єщенко