Справа № 200/5313/21
Суддя: Кониченко О.М.
Дата ухвалення: 2021-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2021 р. Справа№200/5313/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кониченка Олега Миколайовича розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (84500, Донецька область, м. Бахмут, вул. Миру, буд. 35)

про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, в якому просив суд: визнати бездіяльність відповідача щодо не призначення пенсії позивачу протиправною, визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу, викладене в листах відповідача від 09.07.2020, 25.09.2020 та рішенні від 16.10.2020 року та зобов`язати Бахмутсько-Лиманське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 22.08.2018 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та здійснювати виплату пенсії на вказаний ним банківський рахунок з врахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів; стягнути з відповідача коштів в сумі 100,000 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної його противоправними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відповідач відмовив у призначенні пенсії позивачці.

11 травня 2021 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк не більше п`яти днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху на усунення недоліків позовної заяви, шляхом: надання копії дійсного закордонного паспорту громадянина України (всі сторінки), виданих на ім`я позивача з відміткою про взяття позивача на консульський облік в консульській установі України в державі Ізраїль, засвідчені належним чином; оригіналу апостилю на підтвердження повноважень ОСОБА_2 діяти від імені ОСОБА_1 ; заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та докази поважності причин його пропуску.

20 травня 2021 року від представника позивача до суду надійшла уточнена позовна заява, в якій позовні вимоги викладено наступним чином: «визнати дії відповідача та рішення №229 від 16.10.2020 року, що повідомлено в листі №0574-04-8/18899 від 08.12.2020, стосовно відмови у призначенні пенсії позивачу протиправними, скасувати їх та зобов`язати Бахмутсько-Лиманське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 22.08.2018 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії у розмірі відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та здійснювати виплату пенсії на вказані ним банківський рахунок з урахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів; стягнути з відповідача кошти в сумі 100 000 (сто тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю, в результаті яких відповідач відмовив у призначенні пенсії позивачу.

24 травня 2021 року ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

14 червня 2021 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області надано до суду засобами електронного зв`язку відзив на позовну заяву, відповідно до якого Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області просило суд замінити сторону по справі з Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та відмовити у задоволені позовних вимог.

Доказів на підтвердження публічного процесуального правонаступництва в спірних правовідносинах Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області не надано.

Вказане клопотання не містить власного відсканованого підпису особи, яка його підписала та не скріплено електронно-цифровим підписом.

Від Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області відзив на адміністративний позов не надходив.

Відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Згідно ч. 6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали адміністративної справи суд дійшов висновку про їх достатність для вирішення адміністративного спору.

Суд дослідивши подані матеріали справи встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується, паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 19 лютого 2009 року (дійсний до 19.02.2019 року), РНОКПП НОМЕР_2 .

Паспорт громадянина України для виїду за кордон позивача містить на сторінці № 5 особливу відмітку щодо прийняття позивача 06.02.2009 року на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 26.02.1996 року Позивачка виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.

Перед виїздом за кордон Позивачка мешкала за адресою: АДРЕСА_2 .

При віці 61 рік і страховому стажі понад 20 років, позивачка досягла усіх необхідних умов призначення пенсії за віком, встановлених ч. 1 ст. 26 Закону про пенсії на момент звернення з заявою про призначення пенсії, проте ані до виїзду, ані станом на сьогоднішній день, пенсія позивачу не призначалась, відповідно, пенсійних виплат вона не отримує.

Представник позивача вказує, що тільки 24 квітня 2018 року на прийомі у адвоката ОСОБА_2 в Ізраїлі позивач дізналась про порушення своїх прав з 05.06.2017 року.

Представник позивача зазначив, що позивач за призначенням пенсії звернулась до відповідача вперше 22.08.2018 року, проте двічі відмовляв позивачу в призначенні пенсії за віком, що вже було предметом судового розгляду.

Відтак, згідно даних ЄДРСР та Комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29.05.2019 року по справі № 200/4333/19-а скасовано рішення Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 21.02.2019 року №14 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 та зобов`язано Бахмутсько-Лиманське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 22.08.2018 року, з урахуванням висновків суду.

На виконання рішення суду відповідачем прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії №103 від 06.09.2019 року.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12.05.2020 року по справі № 200/2637/20-а, яке набрало чинності 23.09.2020 року, скасовано рішення Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 06.09.2019 року №103 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 та зобов`язано Бахмутсько-Лиманське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 22.08.2018 року, з урахуванням висновків суду.

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12.05.2020 року по справі № 200/2637/20-а відповідачем прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за віком №229 від 16.10.2020 року, яке обґрунтовано тим, що період навчання з 01.09.1976 року по 19.06.1981 року не зараховано до страхового стажу в зв`язку з відсутністю свідоцтва про шлюб, період роботи з 23.11.1982 року по 11.07.1996 року в наказі про прийняття відсутні дата зарахування, тому прийнято рішення зарахувати стаж роботи з 01.11.1987 року, страховий стаж позивача склав 10 років 03 місяця 29 днів, тобто у позивача відсутні 15 років страхового стажу.

Крім того, в оскаржуваному рішенні позивач посилається на те, що позивачем не надано відповідачу в оригіналах документів про вік, стаж та заробітну плату в оригіналах, та інших документах засвідчених нотаріально; відсутність підстав для розгляду документів Бахмутсько-Лиманського ОУ ПФУ, оскільки відсутні документи, які б засвідчували б проживання позивача на території м. Бахмут та Бахмутського району; відсутність ідентифікаційного коду та заяви про перерахування пенсії на банківську установу в межах України.

Представник позивача вказує на те, що твердження відповідача відносно відсутності реєстрації позивача на території України за місцезнаходженням відповідача буцімто звільняє останнього від обов`язку призначення пенсії позивачу є незаконним, а тому не має братися шановним судом до уваги та посилається на висновки викладені у рішенні Донецького окружного адміністративного суду від 29.05.2019 року у справі № 200/4333/і9-а та у рішенні від 12.05.2020 у справі № 200/2637/20-а, де суд дійшов висновку, що посилання відповідача на відсутність будь-яких документів, що підтверджують місце проживання (реєстрацію) особи на території м. Бахмут та Бахмутського району є безпідставними, а відмова у призначенні пенсії з посиланням на ненадання документів на підтвердження місця проживання (реєстрації) на території м. Бахмут та Бахмутського району є необґрунтованою.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», заява про призначення пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі.

Представник позивача звертає увагу суду на лист Пенсійного фонду України від 03.08.2018 року № 19656/Л-11, яким Пенсійним фондом України відповідача визначено уповноваженим органом для призначення пенсії позивачу.

Також представник позивача вказує на те, що до УПФУ разом з особистою заявою позивача про призначення пенсії були подані всі необхідні оригінали документів, що було встановлено рішенням суду від 29.05.2019, крім того, всі надані документи була засвідчені нотаріусом в Державі Ізраїль, підпис та повноваження якого у свою чергу підтверджена печаткою апостиль, відповідно до Гаазької конвенції, до якої Україна приєдналася 23.12.2003р.

З позиції представника позивача, відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», для призначення пенсії позивачу достатнім є стаж не менше 15 років до 31.12.2017 року, позивач має право на призначення пенсії з 05.06.2017 року, що підтверджено її документами про вік та стаж. Згідно записів у трудовій книжці, диплому страховий стаж позивача складає понад 20 років, що є достатнім для призначення пенсії за віком - відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», для призначення пенсії позивачці достатнім є стаж не менше 15 років до 31.12.2017 року.

Представник позивача, посилаючись на приписи Положення про управління ПФУ в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднанні управління, яке затверджене постановою Правління ПФУ №28-2 від 22.12.2014р. зазначає, що якщо ж відповідачу бракувало якихось документів, то він має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб - підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.

З приводу стягнення моральної шкоди представник позивача зазначає, що позивачці здається, що вона глибоко помилилась у своїх очікуваннях протягом всіх цих років і років відданих на благо держави, органи якої наразі ганебно намагаються одурити її, і ці думки не дають йому змоги зосередитися та вести своє нормальне життя. Як наслідок, стан Позивача близький до депресивного, і напевно, він вже не зможе його долати без допомоги лікаря.

Позивач стверджує, що їй спричинено страждання та приниження у вигляді болі, душевних мук, тривог стосовно долі його майна, страху його ніколи не отримати, занепокоєння, пов`язаного з думками стосовно цього, котрі разом з тривалою невизначеністю з цього приводу - приводять його до стресового стану, розчарування, відчуття несправедливості, та змушують її відчувати інші негативні переживання, що вказані вище. Всі ці негативні відчуття і переживання, заподіяні їй незаконними рішеннями або діями або бездіяльністю відповідача, що описані в позові, посилені багатократно об`єктивними обставинами її віку, наносять позивачу тяжку моральну шкоду.

Відповідач Бахмутсько-Лиманське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області, зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань за кодом , адреса зареєстрованого місцезнаходження: 84511, Донецька обл., місто Бахмут, вул. Миру, будинок 35, організаційно-правова форма орган державної влади, з 10.11.2020 року перебуває в стані припинення.

Відповідачем відзиву на позовну заяву не надано, тож суд вирішив розглянути справи за наявними в ній матеріалами.

Для повного та всебічного з`ясування обставин справи суд вважає за необхідне дослідити зміст наданого Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькі області відзиву та доданих до нього документів, з яки встановив наступне.

Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькі області посилається на приписи ст. 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», згідно яких право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року та за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Оскаржуваним рішенням Бахмутсько-Лиманським ОУПФУ було відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком згідно ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідних 15 років страхового стажу.

Також Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькі області зазначило, що в трудовій книжці ОСОБА_1 у записі «на підставі чого внесено запис» відсутня дата наказу про прийняття на роботу у Горлівському будівельно-монтажному управління №7 «Донбасканалбуд». Ніяких довідок, виписок із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи позивачкою не надавалось, тому законних підстав для зарахування періоду роботи ОСОБА_1 з 23.11.1982 по 11.07.1996 у Бахмутсько-Лиманського ОУПФУ не було.

Крім того, розглянувши надані ОСОБА_1 документи, відповідачем встановлено, що прізвище, вказане у дипломі НОМЕР_3 не відповідає наданим документам позивачки, а саме у дипломі вказано прізвище « ОСОБА_3 » хоча за паспортними даними вона « ОСОБА_4 ». Додаткових документів, підтвердження зміни прізвища позивачки, до управління не було надано. Тому період навчання з 01.09.1976 по 16.07.1981 у Донецькому політехнічному інституті не було зараховано до страхового стажу.

Також Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькі області зазначає, що оскільки містом фактичного проживання ОСОБА_1 є Ізраїль, а містом реєстрації на території України є місто Горлівка, яке віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (розпорядження КМУ № 1085 від 07.11.2014 року), відповідно до Постанови КМУ від 05.11.2014 року №637, призначення пенсій за рахунок державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО здійснюється за місцем перебування таких осіб, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, затвердженим постановою КМУ від 1 жовтня 2014 року № 509.

Тобто, рішення може бути виконане у разі, якщо ОСОБА_1 до управління буде надано довідку внутрішньо переміщеної особи, або інший документ, у якому буде зазначено адресу реєстрації або тимчасового місця мешкання у місті Бахмут або Бахмутському районі Донецької області.

Серед іншого Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькі області вказувало на те, що відповідно до ст. 4 Закону України № 1058 законодавство про пенсійне забезпечення в Україні базується, зокрема, на міжнародних договорах з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.Слід зазначити, що між державою Україна та державою Ізраїль про соціальне забезпечення від 28.12.2012 на даний час угода не ратифікована.

З огляду на вищезазначене, Головне управління вважає, що рішення Бахмутсько- Лиманського ОУПФУ №229 від 16.10.2020 року про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах є правомірним та обґрунтованим.

Відомості про трудовий стаж позивача підтверджуються трудовою книжкою від 18.08.1980 року, виданої на ім`я позивача ОСОБА_5 1959 року народження, яка містить записи про зміну прізвища на підставі свідоцтва про шлюб НОМЕР_4 , виданого Центрально-міським ЗАЦС м. Горлівка 25.09.1982 року.

Спірний період роботи з 23.11.1982 року по 11.07.1996 року підтверджується записами №№ 5-7 трудової книжки.

Запис № 5 про прийняття на роботу містить неповну дату наказу про прийняття на роботу, відсутнє число та місяць, зазначено тільки рік.

На підтвердження періоду навчання позивача представником позивача надано до суду копію Диплому НОМЕР_3 , виданого Донецьким політехнічним інститутом 19.06.1981 року на ім`я ОСОБА_6 , про те що вона в 1981 році вступила до названого інституту за спеціальністю «Автомобільні шляхи» та 19.06.1981 року здобула кваліфікацію інженера-будівельника.

Згідно ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Отже, доводи адміністративного позову відповідачем не спростовано.

Дослідивши адміністративний позов та документи наявні в матеріалах справи суд дійшов висновку, що спірним питаннями у справі є правомірність/протиправність незарахування до страхового стажу позивача спірних періодів роботи та навчання, правомірність/протиправність вимог відповідача щодо надання позивачем оригіналів документів для призначення пенсії щодо підтвердження віку та стажу, правомірність/протиправність вимог відповідача щодо постійного місця проживання позивача в межах адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області.

З підстав викладеного суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Згідно зі статтями 1, 3, 8 Конституції України людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні - в соціальній і правовій державі, в якій визнається і діє принцип верховенства права

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64 Конституції України).

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 3 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V, яка набрала чинності з 1 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І).

Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.

Особливою формою здійснення права на пенсію є пенсійні правовідносини, які водночас виступають як один із видів суспільних відносин. Пенсійні правовідносини розглядаються як особлива форма соціальної взаємодії, що об`єктивно виникає в суспільстві відповідно до закону, учасники якої мають взаємні кореспондуючі права та обов`язки і реалізують їх з метою задоволення своїх потреб та інтересів в особливому порядку, який не заборонений державою чи гарантований і охороняється нею в особі певних органів.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з належних обставин, а також у старості в інших випадках, передбачених законом.

Визначене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі-Закон №1058), яким встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.

Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Законі України "Про пенсійне забезпечення", якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Відповідно до частин першої статті 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі по тексту - Закон № 1058) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно з ч.ч.1, 4 ст. 26 Закону № 1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Відтак, однією з підстав прийняття відповідачем оскаржуваного рішення була відсутність у позивача станом на 05.06.2017 року 15 років страхового стажу через неврахування періоду навчання та періоду роботи.

Частиною четвертою статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно статті 56 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон № 1788-ХІІ) передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до ст. 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція № 58) до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Відповідно до п. 2.4. Інструкція № 58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р., у графі 2 трудової книжки записується "05.01.1993".

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

На виконання ст. 62 Закону № 1788-ХІІ Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993 № 637 Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній затвердив Порядок № 637.

Згідно п. 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків (пункт 2 Порядку № 637).

В п. 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Виходячи з наведених норм Порядку №637, у разі відсутності в трудовій книжці записів про роботу, такий стаж встановлюється на підставі інших документів, уточнюючих довідок, відомостей та інших документів, які містять відомості про періоди роботи.

У пункті 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування , затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 передбачено, що при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

У даному адміністративному спорі відповідач піддав сумніву достовірність записів у трудовій книжці щодо окремого періоду роботи позивача.

Суд наголошує, що однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Управління ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Тож, право на пенсійне забезпечення особи не повинно безумовно залежати від дій чи бездіяльності осіб, які зобов`язані вести облік трудового стажу працівників і відповідно забезпечувати зберігання цих даних.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 307/541/17 року, який виклав у постанові від 19.12.2019 року.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що записи №№5-7 містять всі необхідні відомості, що дають змогу визначити дати початку та закінчення періоду роботи, місце роботи та посаду, тобто є більш ніж достатніми для зарахування спірного періоду роботи до страхового стажу позивача тож дії відповідача в цій частині є протиправними.

Щодо неврахування до стажу позивача періоду навчання в інституті суд зазначає наступне.

Період навчання підтверджується Дипломом НОМЕР_3 , виданим Донецьким політехнічним інститутом 19.06.1981 року на ім`я ОСОБА_6 .

В матеріалах справи міститься лист відповідача від 25.06.2020 року №0574-02-8/12152, яким представника позивача повідомлено, що відповідач звернувся із запитом до Бахмутського міського відділу ДРАЦС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) для отримання дублікату свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 5 ст. 45 Закону України № 1058-IV, документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Цей строк може бути продовжено за рішенням керівника територіального органу Пенсійного фонду України на строк проведення додаткової перевірки достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умов їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсію, але не більше ніж на 15 днів.

Відповідно до п.п. 4.1-4.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

При прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі;

4) видає пам`ятку пенсіонеру, копія якої зберігається у пенсійній справі.

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Дослідивши обставини справи та проаналізувавши вищевикладені норми, суд дійшов наступних висновку, що рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії є протиправним і в частині незарахування періоду навчання, тому що є передчасним та прийнятим з порушенням процедури його прийняття, з огляду наступне.

Оскільки відповідач звернувся до відділу ДРАЦС відповідно приписів п. 4.2 Порядку № 22-1, то прийняти рішення за результатом розгляду заяви він повинен був десятиденний термін з дати отримання всіх документів, які ним бути витребувані відповідно до ч. 3 ст. 44 Закону України № 1058-IV та п. 4.2 Порядку № 22-1.

Відповідно до вимог Порядку № 22-1, відповідач отримавши заяву позивача про призначення пенсії та відповідні документи повинен був розпочати процедуру їх перевірки в порядку ч. 3 ст. 44 Закону України № 1058-IV та п. 4.2 Порядку № 22-1 та лише після отримання інформації про підтвердження або спростування викладених в них відомостей в 10-денний термін з моменту отримання всіх витребуваних документів приймати рішення про призначення пенсії або відмову в її призначенні як це визначено п. 4.3 Порядку № 22-1.

Щодо визначення місця проживання позивача та визначення органу ПФУ, на який покладено обов`язок щодо розгляду заяви позивача про призначення пенсії суд зазначає наступне.

Приписами ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Відповідно до ст. 25 Конституції України, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р. пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону N 1058-IV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону № 1058-IV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до статті 152 частини 2 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 07.10.2009 порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування" з урахуванням Рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування".

Як встановлено статтею 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що позивач, як громадянка України незалежно від країни свого проживання вправі користуватися конституційними правами, в тому числі й правом на пенсійне забезпечення.

Згідно з абзацом 1 пункту 2.9 Порядку №22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Виходячи із системного аналізу наведених положень законодавства, яким врегульовано спірні відносини, особа, яка проживає за кордоном, має право на призначення пенсії, реалізація якого повинна здійснюватися у встановленому національним законодавством порядку визначеному, зокрема, у Законі № 1058-IV і затвердженого на виконання його положень Порядку №22-1.

При цьому, зазначеними нормативними актами передбачена можливість звернення за призначенням пенсії за віком через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Разом з тим, пунктом 2.1 Порядку № 22-1, який встановлює вичерпний перелік документів, які подаються для призначення пенсії, не передбачено подання документів про місце проживання (реєстрації) особи саме на території Україні.

Наведені положення свідчать про помилковість вимоги відповідача щодо надання позивачем документу на підтвердження місця проживання (реєстрації) в Україні.

Враховуючи викладене, посилання відповідача на п.2.9, п.2.22 Порядку № 22-1 є безпідставними, а відмова у призначенні пенсії з посиланням на ненадання документів на підтвердження місця проживання (реєстрації) в Україні є необґрунтованою.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постановах від 19.05.2015 року по справі № 21-168а15, від 06.10.2015 року по справі № 608/1189/14-а, позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20.09.2018 по справі № 754/3047/17.

Як вже було встановлено судом, позивач до виїзду на постійне місце проживання за кордон була зареєстрована в м. Горлівка Донецької області, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Питання призначення, поновлення пенсії тощо, особам які зареєстровані на тимчасово непідконтрольній території та мають статус внутрішньо переміщених осіб визначені спеціальним законодавством.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Оскільки позивач виїхала на постійне місце проживання за кордон в 1996 році, вона не має статусу внутрішньо переміщеної особи, тому законодавство, що регламентує виплату пенсії при вирішенні питання про поновлення пенсії позивачу застосовано бути не може.

Питання визначення органу уповноваженого на розгляд таких заяв, поданих особами, що зареєстровані на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей але не мають статусу внутрішньо переміщеної особи законодавством про пенсійне забезпечення, у тому числі Порядком №22-1, не врегульовано.

Матеріалами справи встановлено, що Пенсійний фонд України в листі № 19656/Л-11 від 03.08.2018 року доручив розгляд звернення по суті представника позивача В. Меламеда саме відповідачу та наголосив, що розгляд звернення здійснюється, відповідно до Порядку №22-1.

Відсутність з правового регулювання порядку поновлення виплати пенсії особам, які зареєстровані на тимчасово непідконтрольних територіях Донецької та Луганської областей та не мають статусу внутрішньо переміщеної особи порушує принцип правової визначеності.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на права осіб (рішення у справах «Олександр Волков проти України», «C.G. та інші проти Болгарії»).

Принцип правової визначеності серед інших складових частин, які забезпечують стабільність, сталість і незмінність правового регулювання та правозастосування, включає також і вимоги до необґрунтованого розширення дискреційних повноважень органів влади.

ЄСПЛ підкреслює, що словосполучення «згідно із законом», яке використовується у ст. 6 Конвенції, не лише вимагає дотримання національного закону, а й стосується якості такого закону (рішення ЄСПЛ від 28.03.2000 р. у справі «Baranowski v. Poland»). Суд нагадує, що національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 15.11.1996 р. у справі «Domenichini v. Italy»).

Суд наголошує, що дотримання гарантованого Конституцією України права позивача на соціальний захист не може бути поставлено в залежність від того, що законодавством не врегульовано питання щодо визначення органу державної влади, на який має бути покладено обов`язок відносно реалізації таких прав.

Судом встановлено, що саме відповідачу в адміністративно-розпорядчому порядку доручено розгляд заяви позивача.

Щодо посилань відповідача в оскаржуваному рішенні на відсутність оригіналу трудової книжки суд зазначає наступне.

Згідно із п.2.23 Порядку від 25.11.2005 року №22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, засвідчених у нотаріальному порядку або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі, якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, подається копія з неї, засвідчена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

З вказаного вбачається, що чинним законодавством чітко встановлено, що для призначення пенсії документи, якими підтверджується стаж, вік та заробітна плата, подаються до територіального органу ПФУ тільки в оригіналах (на відміну від поновлення вже призначеної пенсії певній категорії осіб, яке здійснюється за документами, наявними у матеріалах пенсійної справи та не вимагає подання оригіналів відповідних документів ).

Таким чином, реалізація гарантованого права громадянам щодо призначення пенсії відбувається за заявочним принципом.

На підтвердження права на пенсію особи мають подати органу визначений чинним законодавством пакет документів, на підставі яких пенсійний орган перевіряє заявлене ними право.

Як встановлено судом з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, позивач надав пакет документів, які враховуються органом пенсійного фонду під час вирішення питання про призначення пенсії.

Разом з тим, відмовляючи позивачу в призначенні пенсії, відповідач, зокрема, вказав на відсутність оригіналу трудової книжки.

Однак, згідно з ч.3 ст.44 Закону №1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Відповідно до п.4.2 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Тобто, управління пенсійного фонду наділено повноваженнями збирати необхідні для розгляду заяви особи (у тому числі щодо призначення пенсії) документи.

Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази здійснення відповідачем дій, спрямованих на отримання від позивача або його представника трудової книжки.

До того ж, як передбачено п.1.7 Порядку № 22-1, у разі, якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис.

Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Однак, в порушення вказаної норми відповідач не надав позивачу часу для надання оригіналу трудової книжки.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 травня 2020 по справі № 540/1258/19.

Тож, судом встановлено, що розгляд заяви про поновлення пенсії здійснено без дотримання вимог Порядку №22-1.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача в цій частині шляхом визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 16.10.2020 року №229 про відмову в призначенні пенсії позивачу та зобов`язання відповідача повторно розглянути питання про призначення пенсії позивачу з 22.08.2018 року з урахуванням висновків суду.

Позовні вимоги щодо індексації пенсії та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є передчасними, тому задоволенню не підлягають.

Суд також вважає за необхідне наголосити, що надання суб`єктом владних повноважень відмови з аналогічних підстав, що перевірялися у межах розгляду судової справи, не є належним виконанням судового рішення та може нести негативні наслідки, передбачені чинним законодавством.

Щодо позовних вимог про стягнення морально шкоди суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14.

Детально дослідивши доводи позивача відносно стягнення на його користь моральної шкоди суд бере до уваги, що вперше позивач звернулась за призначенням пенсії 22.08.2018 року, двічі відповідач приймав рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу та обидва рішення визнані протиправними і скасовані рішеннями Донецького оружного адміністративного суду, а також те, що предметом розгляду даної справи є вже третє рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії позивачу.

В постанові від 27.12.2019 року по справі № 750/6330/17 Верховний Суд зазначив, що в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презумується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.

Відповідачем вказані доводи позовної заяви не спростовано.

Поряд з цим, суд вважає визначений позивачем розмір моральної шкоди 100 000,00 грн неспівмірним та належним чином не обґрунтованим, оскільки представником позивача не надано документального підтвердження перенесених позивачем душевних страждань таких як, наприклад, скрутне матеріальне становище, захворювання та потреба в лікуванні, порушення звичного образу життя тощо та доказів зв`язку між ними та протиправними діями відповідача.

З огляду на викладене, суд вважає доведеним факт спричинення моральної шкоди позивачу у розмірі 2000,00 грн.

При зверненні до суду з позовною заявою позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн.

У відповідності до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що даний адміністративний позов позивачем було подано до суду у зв`язку з діями відповідача, які судом визнано неправомірними, суд дійшов висновку щодо стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача в повному обсязі.

Керуючись Конституцією України, Кодексом адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України для виїду за кордон НОМЕР_1 від 19 лютого 2009 року, РНОКПП НОМЕР_2 ) до Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (84500, Донецька область, м. Бахмут, вул. Миру, 35, ) про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 16.10.2020 року №229 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Бахмутсько-Лиманське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути питання про призначення пенсії ОСОБА_1 з 22.08.2018 року з урахуванням висновків суду.

Стягнути з Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області 2000 (дві тисячі) гривень на відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 (Дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Повний текст рішення складено та підписано 22 липня 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя О.М. Кониченко