Справа № 600/2941/21-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2021-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 р. м. Чернівці Справа № 600/2941/21-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Лелюк О.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору ВП №52457601 від 22 листопада 2016 року, винесену головним державним виконавцем Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Громовою Людмилою Вікторівною.

В обґрунтування протиправності оскаржуваної постанови позивач посилалась на те, що 04 жовтня 2016 року органом державної виконавчої служби було відкрито виконавче провадження №52457601 стосовно боржника ОСОБА_1 з виконання виконавчого листа №727/5769/15-ц, виданого 06 квітня 2016 року Шевченківським районним судом м. Чернівці про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» за договором про надання споживчого кредиту №0 від 12 січня 2007 року кредиту в сумі 15456 доларів США 58 центів, процентів у сумі 6 центів, заборгованості по пені в сумі 11679,95 грн та судового збору в сумі 3836,70 грн з кожного. Станом на 26 жовтня 2016 року позивач не отримувала зазначену вище постанову, однак цього ж дня нею самостійно був погашений борг. 22 листопада 2016 року головним державним виконавцем Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Громовою Людмилою Вікторівною була винесена постанова про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 41026,77 грн. Того ж дня відкрито виконавче провадження №52955843 з виконання постанови №52457601 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у вказаній вище сумі. Водночас виконавче провадження №52457601 від 04 жовтня 2016 року було розпочате до набрання чинності Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII, а тому, посилаючись на правові позиції Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, позивач вважає, що виконавче провадження мало бути завершене за правилами чинного на час відкриття провадження Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV в редакції від 28 грудня 2015 року, що узгоджується з положеннями пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII. А питання про стягнення виконавчого збору мало вирішуватись уже за правилами, встановленими Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII, який був чинний на момент винесення оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору від 22 листопада 2016 року ВП №52457601. Поряд з цим, після внесення 28 серпня 2018 року змін до Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми, яка підлягає стягненню. При цьому позивач звертала увагу на те, що державний виконавець не проводив виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим листом №727/5769/15-ц, виданим 06 квітня 2016 року Шевченківським районним судом м. Чернівці, які привели би до виконання рішення. Крім цього, державний виконавець не стягнув у примусовому порядку суму, зазначену у виконавчому листі.

У зв`язку з цим, позивач вважає, що у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору у розмірі, зазначеному в оскаржуваній постанові, що свідчить про її невідповідність вимогам статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII.

Ухвалою суду від 12 липня 2021 року заяву представника позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду задоволено; визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом; поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з цим позовом; прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з врахуванням особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця; призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження на 20 липня 2021 року о 12 год. 00 хв.; встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву; заяву позивача про витребування доказів задоволено; витребувано у відповідача оригінали матеріалів виконавчого провадження №52457601 та №52955843 для огляду їх судом, а належним чином засвідчені копії - для долучення до матеріалів справи.

З матеріалів справи вбачається, що 12 липня 2021 року вказана ухвала суду разом з матеріалами позову була надіслана відповідачу на його електронну адресу.

Крім цього, відповідно до положень статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України про дату, час та місце розгляду справи учасники справи були повідомлені засобом телефонного зв`язку за номерами, які містяться у позові, що підтверджується телефонограмами, складеними працівником апарату суду.

У судове засідання учасники справи не з`явились. Водночас 20 липня 2021 року представником позивача подана заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника в порядку письмового провадження.

Правом подати відзив на позовну заяву у встановлений судом строк відповідач не скористався. До суду від нього жодних документів станом на день прийняття рішення у справі не надходило.

Відповідно до частини дев`ятої статті 80 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Оскільки витребувані у відповідача ухвалою від 12 липня 2021 року письмові докази у встановлений судом строк до суду подані не були, при цьому причин неможливості їх подання відповідачем також не вказано, то з огляду на приписи наведеної процесуальної норми суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній доказами.

Отже, враховуючи положення частини першої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, пункту 1 частини третьої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, за відсутності підстав для відкладення розгляду справи, передбачених частиною другою статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, зважаючи на положення частини дев`ятої статті 205, частини третьої статті 268 та частини четвертої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на виконанні Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області перебувало виконавче провадження ВП №52457601 з виконання виконавчого листа №727/5769/15-ц від 06 квітня 2016 року, виданого Шевченківським районним судом м. Чернівці про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» за договором про надання споживчого кредиту №0 від 12 січня 2007 року кредит в сумі 15456 доларів США 58 центів, проценти в сумі 6 центів солідарно, а також заборгованості по пені в сумі 11679, 95 грн та судового збору в сумі 3836,70 грн з кожного.

26 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Західного центру досудового супроводження клієнтів роздрібного бізнесу департаменту роботи з простроченою заборгованістю АТ «УкрСиббанк» із заявою про розгляд питання щодо погашення нею заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 12 січня 2007 року.

Того ж дня позивачем подано Голові Правління АТ «УкрСиббанк» заяву про те, що вона зобов`язується відшкодувати понесені судові витрати, пов`язані із пред`явленням до суду позову про стягнення боргу у зв`язку з невиконанням умов договору про надання споживчого кредиту №0 від 12 січня 2007 року щодо несвоєчасного погашення заборгованості, а саме: судового збору (державного мита) в розмірі 3654,00 грн відповідно до платіжного доручення №11468188 від 13 жовтня 2015 року; судового збору (державного мита) в розмірі 4019,00 грн відповідно до платіжного доручення №11663871 від 09 грудня 2015 року; судового збору (державного мита) в розмірі 3654,00 грн відповідно до платіжного доручення №10750401 від 06 лютого 2015 року.

26 жовтня 2016 року позивач сплатила кошти в сумі 300397,20 грн (11576,00 доларів США) на погашення заборгованості по кредитному договору №01 від 12 січня 2007 року, що підтверджується квитанцією №52 від 26 жовтня 2016 року.

Також згідно з квитанціями №№60, 56, 57 від 26 жовтня 2016 року позивачем сплачено кошти за судовий збір по кредитному договору №01 від 12 січня 2007 року у сумах, відповідно, 3654,00 грн, 3654,00 грн, 4019,40 грн.

26 жовтня 2016 року АТ «УкрСиббанк» надіслало на адресу ОСОБА_1 повідомлення про анулювання боргу, в якому вказано, що з метою виконання вимог підпунктів «д» підпункту 164.2.17 пунктів 164.2 статті 164 Податкового кодексу України АТ «УкрСиббанк» прийнято рішення про анулювання кредитної заборгованості ОСОБА_1 , яка станом на 26 жовтня 2016 року становить 3858,13 дол.США 13 центів, а саме: суми основного боргу (кредиту) 3846,34 дол.США 34 центи, що складає 98448,28 грн по курсу НБУ станом на 26 жовтня 2016 року.

Крім цього, АТ «УкрСиббанк» як кредитором прийнято рішення про анулювання заборгованості ОСОБА_1 , а саме: суми процентів 11,79 дол.США, що складає 301,77 грн по курсу НЮУ станом на 26 вересня 2016 року, штрафні санкції (пеня), які підлягають стягненню на підставі судового рішення у сумі 11679,95 грн.

Відповідно до змісту листа АТ «УкрСиббанк» ОСОБА_1 повідомлено про повне виконання нею умов кредитного договору №0 від 12 січня 2007 року. Станом на 26 жовтня 2016 року заборгованості по кредитному договору в АТ «УкрСиббанк» немає.

22 листопада 2016 року головним державним виконавцем Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області Громовою Л.В. на підставі статей 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 41026,77 грн.

Як вбачається зі змісту вказаної постанови, 01 листопада 2016 року на адресу Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області надійшла заява від представника стягувача за довіреністю про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із тим, що борг перед ПАТ «УкрСиббанк» погашений у повному обсязі шляхом зарахування коштів на рахунок стягувача. Згідно виконавчого документу сума стягнення 15456 доларів США 58 центів, проценти в сумі 6 центів (що еквівалентно до офіційного курсу валют НБУ станом на 28 жовтня 2016 року 394654,10 грн), заборгованість по пені в сумі 11679,95 грн, судовий збір в сумі 3836,70 грн.

З матеріалів справи також вбачається, що 26 березня 2021 року державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Донським В.Б. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ВП №52955843 з примусового виконання постанови №52457601 від 22 листопада 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 41026,77 грн.

Відповідно до змісту листа Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 13 травня 2021 року №1502-1375/К-17/8-2400/21 у зв`язку з виконанням постанови Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 26 березня 2021 року ВП №52955843 починаючи з травня 2021 року з пенсії позивача проводяться відрахування в розмірі 20% пенсії.

Не погоджуючись із постановою про стягнення виконавчого збору від 22 листопада 2016 року ВП №52457601, позивач звернулась до адміністративного суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ (як в редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом, так і в редакції на час винесення оскаржуваного рішення, далі - Закон №1404-VІІІ) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до статті 3 Закону №1404-VІІІ (у редакції на час винесення оскаржуваного рішення) відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 11) судові накази; 2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 3) виконавчих написів нотаріусів; 4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; 6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; 8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; 9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Частиною першою статті 18 Закону №1404-VІІІ (у редакції на час винесення оскаржуваного рішення) передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно статті 27 Закону №1404-VІІІ (у редакції на час винесення оскаржуваного рішення) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем.

У разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до статті 40 Закону №1404-VІІІ (у редакції на час винесення оскаржуваного рішення) у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, з аналізу наведених норм Закону №1404-VІІІ вбачається, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми. При цьому за своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

В силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України суд враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ в редакції, чинній на час винесення оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору.

Так, зокрема, у постанові від 28 лютого 2019 року у справі №819/1116/17 Верховний Суд на підставі аналізу норм Закону №1404-VIII зробив висновок про те, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання судового рішення; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. А за своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що згідно наявних у справі матеріалів державний виконавець не вчиняв жодних дій щодо примусового виконання виконавчого документа (виконавчого листа №727/5769/15-а від 06 квітня 2016 року) і такий був, фактично, добровільно виконаний боржником шляхом зарахування коштів на рахунок стягувача (ПАТ «Укрсиббанк), про що і зазначено у постанові від 22 листопада 2016 року ВП№52457601, то суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з боржника (позивача) виконавчого збору, тобто про незаконність оскаржуваного у цій справі рішення.

При цьому постановою від 22 листопада 2016 року ВП№52457601 безпідставно стягнуто з боржника (позивача) виконавчий збір саме у розмірі 41026,77 грн, тобто у розмірі 10% від суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом (виконавчим листом №727/5769/15-а від 06 квітня 2016 року), а не, у разі наявності на те підстав, в розмірі 10% суми, що фактично стягнута (згідно приписів частини другої статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції на час винесення оскаржуваної постанови).

Отже, постанова про стягнення виконавчого збору від 22 листопада 2016 року ВП№52457601 є безпідставною та незаконною, а тому підлягає скасуванню. Відповідно, позовні вимоги - задоволенню.

Крім цього, вирішуючи спір, суд звертає увагу на те, що відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд зауважує, що в адміністративному судочинстві обов`язок доказувати правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності покладено на суб`єкта владних повноважень, тобто у даному випадку на відповідача - Перший відділ державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).

Однак, у ході розгляду даної справи відповідачем жодним чином не спростовано доводів позивача, викладених в обґрунтування позову, про недотримання норм Закону України «Про виконавче провадження» при прийнятті оскаржуваної постанови.

Відповідно до частини четвертої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

У даному випадку відповідачем-суб`єктом владних повноважень у встановлений ухвалою суду від 12 липня 2021 року строк (до 19 липня 2021 року) не було подано відзив на позов, при цьому без зазначення причин його неподання.

Указане кваліфікується судом як визнання позову, що, в свою чергу, дає додаткові підстави для прийняття рішення про його задоволення.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

В позовній заяві міститься прохання про стягнення з відповідача судових витрат, які, згідно матеріалів позову, складаються із судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Крім цього, представником позивача було подано до суду заяву, в якій вона просить суд стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати на сплату судового збору та оплату професійної правничої допомоги.

Так, відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

Частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки даний позов сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, підлягає задоволенню, а згідно наявного у справі платіжного доручення № від 30 червня 2021 року позивачем за його подання сплачено судовий збір у розмірі 908 грн 00 коп., то вказана сума підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

В обґрунтування ж вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу представник позивача посилалась на те, що в ході розгляду даної адміністративної справи позивачем понесені судові витрати на оплату професійної правничої допомоги, розмір яких встановлений у фіксованій сумі 5000,00 грн, що підтверджується відповідним договором, актом та квитанцією.

Згідно частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Вирішуючи питання стягнення понесених позивачем витрат на оплату послуг адвоката, суд звертає увагу і на те, що у додатковій постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі №911/2686/18 зазначено, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №545/2432/16-а, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Крім цього, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» (заява 58442/00) вказано, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, і згідно з практикою Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (заява №72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Згідно з частиною сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем ОСОБА_1 (далі - Клієнт) та адвокатом Бартусевич В.М. (далі - Адвокат) 19 травня 2021 року було укладено Договір про надання правової допомоги (далі - Договір), згідно з яким Клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати клієнту юиридчну допомогу в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанов, в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.

Згідно з пунктом 4.1 Договору отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару, розмір якого окремо погоджується між ними в додаткових угодах до цього договору.

Відповідно до Додаткової угоди №1 до Договору про надання правової допомоги сторони домовились, що за надання правової допомоги по адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення з боржника виконавчого збору ВП №52457601 від 22 листопада 2016 року у розмірі 41 026,77 грн та постанови ВП №52955843 від 22 листопада 2016 року про відкриття виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору, винесених головним державним виконавцем Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Громовою Людмилою Вікторівною, клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар у фіксованій сумі в розмірі 5000,00 грн.

На підставі вказаного вище Договору адвокатом Бартусевич В.М. 30 червня 2021 року видано ордер на надання правничої (правової) допомоги серії СЕ №1025782 на представництво інтересів ОСОБА_1 в Чернівецькому окружному адміністративному суді.

Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг по договору про надання правової допомоги від 19 травня 2021 року та додатковій угоді №1 від 19 травня 2021 року, складеного 19 липня 2021 року та підписаним адвокатом Бартусевич В.М. та клієнтом ОСОБА_1 , гонорар за надання правової допомоги в адміністративній справі №600/2941/21-а визначений сторонами у фіксованій сумі в розмірі 5000,00 грн.

Як вбачається з квитанції до прибуткового касового ордера від 19 липня 2021 року, адвокатом Бартусевич В.М. отримано від ОСОБА_1 , кошти в сумі 5000,00 грн на підставі договору від 19 травня 2021 року, додаткової угоди №1 від 19 травня 2021 року, акта наданих послуг від 19 липня 2021 року.

Проаналізувавши вказані документи та враховуючи наведені вище норми процесуального права, суд вважає, що такими підтверджується сплата позивачем адвокату витрат на суму 5000,00 грн за надання професійної правничої допомоги у цій справі.

Поряд з цим, суд наголошує, що при визначенні суми відшкодування судових витрат необхідно виходити з критерію розумності їхнього розміру.

У цій справі суд при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, надаючи оцінку співмірності заявленої до повернення позивачем суми коштів із критеріями, встановленими частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить із такого:

- дана справа відноситься до справ незначної складності;

- розгляд справи проведено без участі сторін у порядку письмового провадження;

- дана справа не характеризується наявністю виключної правової проблеми, не стосується встановлення значного обсягу фактичних обставин справи, що потребувало подання великої кількості письмових доказів та вжиття дій щодо їх збирання;

- по аналогічних правовідносинах наявна численна судова практика.

Суд зауважує, що особа має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Виходячи з обсягу та характеру доказів у справі (відсутності експертиз, відсутності виклику свідків, тощо); кількості сторін та відсутності інших учасників у справі; з фактично витраченого представником позивача часу, суд вважає розмір вартості наданих послуг, визначених в акті, є неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, а відтак, вимоги про відшкодування 5000,00 грн, як витрат на правничу допомогу, є необґрунтованими та завищеними.

Отже, суд, враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності і пропорційності судових витрат, приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн.

Приходячи до такого висновку судом, з-поміж іншого, взято до уваги і висновки, викладені в постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року у справі №600/596/20-а в питанні визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, який належить стягнути з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 139, 241 - 246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 22 листопада 2016 року ВП №52457601.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана або до Чернівецького окружного адміністративного суду або безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 липня 2021 року.

Повне найменування учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), відповідач - Перший відділ державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (58000, м. Чернівці, вул. Руська, буд. 183, ).

Суддя О.П. Лелюк