Справа № 420/7620/20
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/7620/20

Головуючий І інстанції Завальнюк І.В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 04.11.2020р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:
11.08.2020р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просив суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати йому в повному обсязі індексації грошового забезпечення за період з 16.03.2016р. по 03.01.2020р.;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 16.03.2016р. по 03.01.2020р. із застосуванням базового місяця - січень 2008р. в період з 16.03.2016р. по 28.02.2018р., та місяця - березень 2018р. в період з 01.03.2018р. по 03.01.2020р. у сумі 163670,51 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що у період проходження позивачем військової служби, нарахування грошового забезпечення відповідачем здійснювалося не в повному обсязі, а саме у період з 16.03.2016р. по 03.01.2020р. йому не в повному розмірі нараховувалася та виплачувалася індексація грошового забезпечення, яка є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці і її проведення, у зв`язку зі зростанням споживчих цін, є обов`язковим для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати не у повному обсязі індексації грошового забезпечення позивача за період з 16.03.2016р. по 03.01.2020р. включно. Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 16.03.2016р. по 03.01.2020р. включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 16.03.2016р. по 28.02.2018р. - січень 2008р., а в період з 01.03.2018р. по 03.01.2020р. - березень 2018р. з урахуванням абз.4 п.5 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.03.2003р. № 1078. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, відповідач 03.12.2020р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04.11.2020р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2020р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача.

14.12.2020р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому представник позивача заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

15.12.2020р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.12.2020р. справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Згідно з п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 , колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для її часткового задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач сержант ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 з 05.08.2015р. по 03.01.2020р.

01.03.2020р. позивач звернувся із письмовою заявою до командира Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплату йому індексації грошового забезпечення та отримання довідки про розмір нарахованої та виплаченої суми індексації грошового забезпечення.

Однак, командир військової частини НОМЕР_1 своїм листом від 19.06.2020р. №350/304/14/1549/пс відмовив позивачу в нарахуванні та виплаті індексації його грошового забезпечення, з огляду на те, що у 2016р. фінансовий ресурс для здійснення виплати грошового забезпечення не дозволяв проводити його індексацію.

Вважаючи виплату військовою частиною сум індексації не у повному обсязі протиправною, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з неправомірності дій відповідача.

Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не може у повній мірі погодитися з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх частково необґрунтованими, з огляду на наступне.

Перш ніж надати оцінку спірним правовідносинам по суті, судова колегія вважає за необхідне розглянути клопотання апелянта від 03.12.2020р. щодо залишення даного позову без розгляду.

Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014р. №1700-VII, суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є, серед інших, військові посадові особи Збройних Сил України.

У свою чергу, особам, уповноваженим на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зазначеним у п.1 ч.1 ст.3 Закону №1700-VII, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, забороняється протягом року з дня припинення відповідної діяльності представляти інтереси будь-якої особи у справах (у т.ч. в тих, що розглядаються в судах), в яких іншою стороною є орган, підприємство, установа, організація, в якому (яких) вони працювали на момент припинення зазначеної діяльності (п.3 ч.1 ст.26 цього Закону).

Матеріали даної справи підтверджують, що представник позивача - ОСОБА_2 дійсно проходив військову службу у Збройних Сил України у період з 12.01.2018р. по 27.02.2020р. (за останнім місцем роботи) на посаді помічника командира з фінансово-економічної роботи - начальника фінансово економічної служби, ВОС-3101013, у Військовій частині НОМЕР_2 .

Отже, з урахуванням вимог п.3 ч.1 ст.26 Закону №1700-VII, ОСОБА_2 не мав та не має права протягом року з дня припинення відповідної діяльності представляти інтереси будь-якої особи у справах (у т.ч. в тих, що розглядаються в судах), в яких іншою стороною є саме Військова частина НОМЕР_2 .

Однак, оскільки відповідачем у справі є Військова частина НОМЕР_1 , яка не є органом, в якому проходив в/службу ОСОБА_2 на момент свого звільнення 27.02.2020р., а також не є правонаступником Військової частини НОМЕР_2 , а тому, відповідно, передбачені ст.240 КАС України підстави для залишення даного позову без розгляду - відсутні.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена правова норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури та обирати лише встановлені законодавством способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Стаття 43 Конституції України закріплює право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему їх соціального і правового захисту, гарантії в економічній, соціальній та політичній сферах щодо сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни врегульовано положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-XII.

У відповідності до ст.1 цього Закону, «соціальним захистом військовослужбовців» вважається діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Згідно зі ст.9 Закону №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991р. №1282-XII.

У розумінні ст.1 цього Закону, «індексація грошових доходів населення» - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Стаття 2 Закону №1282-XII визначає, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Тобто, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до ст.4 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103%.

Згідно зі ст.5 Закону №1282-ХІІ, підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету ПФУ та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

За приписами ст.6 Закону №1282-XII, у разі виникнення обставин, передбачених ст.4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних та демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

У свою чергу, правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, передбачені Порядком проведення індексації грошових доходів населення (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078),

У відповідності до п.1 Порядку №1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003р. місяця опублікування Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Згідно з п.4 Порядку №1078, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних та демографічних груп населення.

Як передбачено п.6 Порядку №1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

З урахуванням наведених правових норм діючого законодавства, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013р. по справі №9-рп/2013 стосовно офіційного тлумачення положення ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. А тому, системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

До того ж, аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 20.11.2019р. у справі №620/1892/19.

Окрім того, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005р. у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (п.23 рішення). Також, Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

Судова колегія наголошує, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення. Відповідачем, у свою чергу, не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується військова частина, відсутні кошти на індексацію грошового забезпечення.

Окрім того, безпідставними є і посилання Військової частини НОМЕР_3 у листі від 19.06.2020р. №350/304/14/1549/пс на роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України, адже обов`язок здійснення індексації грошових коштів (грошового забезпечення) населення визначений Законами №2011-XII та №1282-XII. Роз`яснення ж Департаменту фінансів Міністерства оборони України мають рекомендаційний характер, а тому не можуть бути підставою для не нарахування та не виплати позивачу індексації.

Разом із тим, надаючи оцінку судовому рішенню першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, суд апеляційної інстанції наголошує, що розрахунок сум індексації грошового забезпечення позивача, а саме: питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації у взаємозв`язку з розміром грошового забезпечення, є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача, за наявності законних підстав, покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексації грошового забезпечення.

Оскільки відповідачем на момент розгляду справи не здійснено будь-якого розрахунку суми індексації грошового забезпечення позивача - ОСОБА_1 , у т.ч. встановлення базового місяця для її здійснення, підстави вважати, що відбулося порушення прав щодо застосування відповідачем базового місяця, який на думку позивача не повинен застосовуватись - відсутні.

Колегія суддів звертає увагу на те, що саме в процесі виконання рішення суду у даній справі, відповідачем в порядку, встановленому нормами Закону №1282-XII та Порядку №1078, буде визначено базовий місяць для проведення індексації грошового забезпечення позивача.

Окрім того, виходячи з положень ст.5 КАС України, захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому. Оскільки виплату та розрахунок індексації не проведено, то, у даному випадку, право позивача щодо застосування певного базового місяця, з яким він не погоджується, не є порушеним.

До аналогічного висновку дійшов також Верховний Суд у постанові від 15.10.2020р. у справі №240/11882/19.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення, що має існувати на момент їх звернення до суду, передувати йому та, у свою чергу, підтверджуватися належними доказами. Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності відповідного органу щодо неї. Як наслідок, моментом порушення є момент прийняття рішення, вчинення дій чи бездіяльності, які породжують або можуть породити в майбутньому негативні наслідки. Іншими словами, таке рішення (дії чи бездіяльність) є юридичним фактом, котрий має існувати на момент звернення до суду, передувати йому та підтверджуватися належними доказами.

Положеннями КАС України не встановлено можливості захисту порушених прав та інтересів осіб на майбутнє, а судове рішення не повинно містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та про зобов`язання останнього вчинити чи утриматись від вчинення певних дій на майбутнє.

Вказані правові позиції містяться, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.02.2018р. у справі №826/15718/16, від 24.04.2018р. у справі №167/592/17, від 31.07.2018р. у справі №348/9/17, від 23.10.2018р. у справі №344/4560/17 та від 14.02.2019р. у справі №362/7962/15-а.

Як наслідок, підстави для задоволення позовних вимог в частині встановлення базового місяця для обчислення індексації грошового забезпечення позивача - відсутні.

Слід також зазначити, що за відповідності до ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

За правилами ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом із тим, варто звернути увагу, що твердження позивача щодо порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та суб`єктивній думці останнього.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, проте висновки суду щодо зобов`язання відповідача нарахувати на виплатити індексацію грошового забезпечення, враховуючи базовий місяць - січень 2008р. та березень 2018р. є передчасним, а тому підлягають виключенню із мотивувальної та резолютивної частини судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду 1-ї інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з п.2 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.

У силу вимог п.4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч.4 ст.317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи, що суд першої інстанції правильно вирішив спірне питання, але з помилковим застосуванням норм матеріального права, колегія суддів вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції в частині обґрунтування висновку суду з викладених вище мотивів.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року - змінити, виключивши зі змісту мотивувальної частини судового рішення посилання суду на обґрунтування вимог про застосування місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) за спірний період - січня 2008р. та березня 2018р. з урахуванням абз.4 п.5 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.03.2003р. №1078.

Абзац 3 резолютивної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року викласти в наступній редакції: «Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 16.03.2016р. по 03.01.2020р. включно».

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 20.07.2021р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко