Справа № 380/7979/21
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2021-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року справа №380/7979/21

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Сподарик Н.І. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону про визнання протиправними рішень та зобов`язання до вчинення дій,-

В С Т А Н О В И В:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону (79007, м. Львів, вул. Клепарівська, буд. 20; ) з вимогами:

- визнати протиправними дії і рішення військової прокуратури Західного регіону України щодо несвоєчасного і неповного нарахування і виплати полковнику юстиції ОСОБА_1 відшкодування витрат, понесених у відрядженні у листопаді-грудні 2018 року (на проїзд до місця відрядження поїздом Львів-Київ, користування постільними речами в поїзді, на оплату вартості проживання в готелі з 5 по 7 листопада 2018 року, суми добових витрат з 4 листопада по 20 грудня 2018 року);

- зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Західного регіону нарахувати і виплатити ОСОБА_1 в повному обсязі відшкодування витрат, понесених ним у відрядженні у листопаді-грудні 2018 року (на проїзд до місця відрядження поїздом Львів-Київ, користування постільними речами в поїзді, на оплату вартості проживання в готелі з 5 по 7 листопада 2018 року, суми добових витрат з 4 листопада по 20 грудня 2018 року) з урахуванням раніше наданого авансу.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він 01.11.2018 звернувся до військового прокурора Західного регіону України з приводу погіршення стану здоров`я та клопотанням про направлення на лікування до Військово-медичного клінічного центру Західного регіону (м. Львів). Наказом військового прокурора Західного регіону України від 01.11.2018 № 922к ОСОБА_1 направлено до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» (м. Київ) для проходження медичного огляду військово-лікарською комісією терміном на 5 календарних днів з 2 до 6 листопада 2018року. На підставі вищевказаного наказу 02.11.2018 ОСОБА_1 видано аванс на відрядження у сумі 1500,00 грн., та перераховано на відкритий картковий рахунок в ЗГРУ «Приватбанк». Однак, при придбанні 04.11.2018 позивачем проїзного квитка до місця проведення відрядження вільних місць в купейних вагонах не було, у зв`язку з чим він вимушений був придбати квиток в м`якому вагоні. Також прибувши 05.11.2018 в Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий клінічний госпіталь» для проходження медичного огляду в режимі денного стаціонару, посилився в готель «Салют», де проживав до 07.11.2018. Відповідно до пунктів 9,11 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 №59 (у редакції від 17.03.2011 №362), у разі тимчасової непрацездатності відрядженого працівника йому на загальних підставах відшкодовуються витрати на найм житлового приміщення (крім випадків, коли відряджений працівник перебуває на стаціонарному лікуванні) і виплачуються добові протягом усього часу, поки він не може за станом здоров`я приступити до виконання покладеного на нього службового доручення або повернутися до місця свого постійного проживання, але на строк не більше двох місяців. Однак відповідачем протиправно та всупереч вимог чинного законодавства не проведено фінансування такого відрядження за рахунок бюджетних асигнувань, не прийнято звіт про використання коштів. На думку позивача, відповідач при вирішенні питання про нарахування і виплату відшкодування витрат, понесених у відрядженні у листопаді - грудні 2018 року, порушені права позивача за захистом яких він звернувся в суд. Про порушення яких він дізнався з моменту отримання відповіді Спеціалізованої прокуратури у військовій й оборонній сфері Західного регіону - 20.04.2021.

Ухвалою суду від 24.05.2021 відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали подати відзив на позовну заяву, а також надати належним чином завірену копію особової справи позивача та копію службового розслідування, на підставі якого прийнято оскаржуваний наказ.

25.06.2021 від представника відповідача за вх.№45775 надійшов до суду відзив на позовну заяву. Відповідач вважає позовні вимоги безпідставними, а позов таким, що не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Наказом військового прокурора Західного регіону України від 01.11.2018 № 922к ОСОБА_1 направлено до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» (м. Київ) для проходження медичного огляду військово-лікарською комісією терміном на 5 календарних днів з 2 до 6 листопада 2018року. На підставі вищевказаного наказу 02.11.2018 ОСОБА_1 видано аванс на відрядження у сумі 1500,00грн., та перераховано на відкритий картковий рахунок в ЗГРУ «Приватбанк». Наказом військового прокурора Західного регіону України від 12.11.2018 № 959к ОСОБА_1 продовжено відрядження до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» (м. Київ) для проходження медичного огляду військово-лікарською комісією терміном на 13 календарних днів з 7 до 19 листопада 2018 року. Згідно з п. 11 розділу II Інструкції № 59 у разі, якщо під час службових відряджень відряджений працівник отримав готівку із застосуванням платіжних карток, він подає звіт про використання виданих на відрядження коштів і повертає суму надміру витрачених коштів до закінчення третього банківського дня після завершення відрядження (банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи). У разі якщо під час службових відряджень відряджений працівник застосував платіжні картки для проведення розрахунків у безготівковій формі і строк подання звіту про використання виданих на відрядження коштів не перевищив 10 банківських днів, за наявності поважних причин керівник може продовжити такий строк до 20 банківських днів (до з`ясування питання в разі виявлення розбіжностей між відповідними звітними документами). Разом із звітом подаються документи в оригіналі, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат. Службове відрядження ОСОБА_1 на підставі наказу прокурора регіону продовжене до 19.11.2018, однак, останнім лише 03.01.2019 до відділу фінансування та бухгалтерського обліку подано звіт про використання коштів, виданих на відрядження з такими підтверджуючими документами, а саме: проїзний документ АВ № 779685 на поїзд сполученням Львів-Київ у двомісному м`якому вагоні на суму 1040,51 грн.; рахунок за проживання з 5 до 7 листопада 2018 року в готелі ПрАТ «Готель «Салют»» від 05.11.2018 за № 80980 на загальну суму 4392,00 грн. за дві доби; довідку від 29.11.2018 № 703 про перебування на лікуванні ОСОБА_1 у клініці неврології НВМКЦ «ГВКГ» з 05.11.2018 до 29.11.2018, видану на підставі медичної карти стаціонарного хворого №26628; довідку від 19.12.2018 № 5194, видану ОСОБА_1 про дійсне перебування на лікуванні в Центрі медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький» з 30.11.2018 до 20.12.2018. Поряд з цим, затвердженого прокурором регіону рапорта щодо надання дозволу на відшкодування понесених ОСОБА_1 витрат на найм житлового приміщення, понад затверджених граничних сум, а також пояснень причин придбання квитка на проїзд в двомісному м`якому вагоні та дозволу на відшкодування понесених позивачем витрат на проїзд, до звіту не долучено. На підставі наданого ОСОБА_1 до відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури регіону звіту, останньому виплачено добові за 16 календарних днів з 04 до 19 листопада 2018 року на суму 960,00 грн. Пунктом 4 розділу II Інструкції № 59 зазначено, що визначення кількості днів відрядження для виплати добових проводиться з урахуванням дня вибуття у відрядження й дня прибуття до місця постійної роботи, що зараховуються як два дні. Сума добових визначається згідно з наказом про відрядження та відповідними первинними документами. За відсутності наказу добові витрати не виплачуються. З наказів військового прокурора регіону вбачається, що ОСОБА_1 було відряджено до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» (м. Київ) для проходження медичного огляду військово-лікарською комісією. На лікування до центру медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький» ОСОБА_1 не направлявся та не відряджався наказом військового прокурора. На думку відповідача, підстави для відшкодування витрат, не пов`язаних з виконанням службового доручення поза місцем його постійної роботи, а саме: перебування ОСОБА_1 на лікуванні в Центрі медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький», відсутні.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Наказом Міністра оборони України №512 від 02.09.2014 ОСОБА_1 прийнятий на військову службу у Збройних Силах України і відряджений в розпорядження Генеральної прокуратури України, а наступного дня (03.09.2014) наказом Генерального прокурора України № 8-вк призначений на посаду першого заступника військового прокурора Західного регіону України.

Наказом Генерального прокурора України № 359-вк від 31.08.2016 полковника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника військового прокурора Західного регіону України на підставі п. 3 ст.1 Закону України «Про очищення влади» та зараховано в розпорядження Генерального прокурора України.

Наказом Генерального прокурора України № 412-вк від 04.10.2016 ОСОБА_1 звільнено з Генеральної прокуратури України та направлено у розпорядження військового прокурора Західного регіону України до вирішення питання щодо проходження військової служби.

У період з 03.09.2014 по 09.08.2019 (за виключенням періоду з 01.09.2016 по 03.10.2016) грошове забезпечення полковнику юстиції ОСОБА_1 нараховувалось та виплачувалось у військовій прокуратурі Західного регіону України.

Наказом військового прокурора Західного регіону України від 08.08 2019 №577к ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України у зв`язку із звільненням з військової служби.

01.11.2018 полковник юстиції ОСОБА_1 звернувся до військового прокурора Західного регіону України з приводу погіршення стан здоров`я і клопотанням про направлення на лікування до Військово-медичного клінічного центру Західного регіону (м. Львів).

Наказом військового прокурора Західного регіону України від 01.11.2018 № 922к ОСОБА_1 направлено до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» (м. Київ) для проходження медичного огляду військово-лікарською комісією терміном на 5 календарних днів з 2 до 6 листопада 2018року.

На підставі вищевказаного наказу 02.11.2018 ОСОБА_1 видано аванс на відрядження у сумі 1500,00грн., та перераховано на відкритий картковий рахунок в ЗГРУ «Приватбанк».

04.11.2018 ОСОБА_1 вибуває у відрядження, при цьому за відсутності вільних місць в купейних вагонах купляє проїзний квиток в м`якому вагоні.

Прибувши в Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий клінічний госпіталь» для проходження медичного огляду в режимі денного стаціонару 05.11.2018, ОСОБА_1 поселяється в готель «Салют», де проживав до 07.11.2018.

05.11.2018 військовою прокуратурою Західного регіону України зроблений запит за вих. № 11-552вих-18 до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий медичний госпіталь» щодо прибуття ОСОБА_1 для проходження медичного огляду.

Національним військово-медичним клінічним центром «Головний військовий медичний госпіталь» надано відповідь 08.11.2018 за вих. № 4/6409 у військову прокуратуру регіону про обстеження і лікування ОСОБА_1 з 05.11 2018 року в неврологічному відділенні на денному стаціонарі.

Через погіршення стану здоров`я ОСОБА_1 09.11.2018 переводять на стаціонарне лікування в неврологічне відділення Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь».

21.11.2018 Національним військово-медичним клінічним центром «Головний військовий медичний госпіталь» повідомлено за вих. № 9/6658 у військову прокуратуру Західного регіону України про призупинення проведення медичного огляду ОСОБА_1 у зв`язку з лікуванням останнього.

27.11.2018 ОСОБА_1 задля надання необхідних документів та підтверджень до військової прокуратури регіону, звернувся в Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий медичний госпіталь» (м. Київ) з приводу підтвердження часу перебування на денному стаціонарі з 5 по 7 листопада 2018року.

Однак відповіді від Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий медичний госпіталь» (м. Київ) не отримав.

28.11.218 військовою прокуратурою Західного регіону України отримано вказане повідомлення Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий медичний госпіталь» та воно зареєстроване за вх.№ 13557ВХ-18.

29.11.2018 для завершального лікування та реабілітації ОСОБА_1 направили в Центр медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький» (м. Трускавець Львівської області), де проходив лікування до 20.12.2018.

Водночас, військовою прокуратурою Західного регіону України 07.12.2018 зроблено запит за вих. № 11-601вих-18 до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий медичний госпіталь» щодо проходження медичного огляду ОСОБА_1

13.12.2018 на вказаний запит Національним військово-медичним клінічним центром «Головний військовий клінічний госпіталь» повідомлено за вих. №4/7157 у військову прокуратуру Західного регіону України про перебування на стаціонарному лікуванні ОСОБА_1 з 5 по 29 листопада 2018 року і направлення для завершального лікування і реабілітації в Центр медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький».

За рішенням військово-лікарської комісії ОСОБА_1 з 21 по 25 грудня 2018 року звільняється від виконання службових обов`язків.

У період з 26.12.2018 по 02.01.2019 ОСОБА_1 перебував на лікуванні 1-й міській поліклініці м. Львова.

29.12.2018 та 03.01.2019 ОСОБА_1 направляв рапорти на адресу військового прокурора Західного регіону України про продовження щорічної основної відпустки за 2017 рік, при цьому надавши всі медичні документи про перебування на лікуванні в листопаді 2018 року - січні 2019 року.

Після проходження лікування та повернення додому, ОСОБА_1 , 03.01.2019 здав звіт про використання коштів, виданих на відрядження у військову прокуратуру Західного регіону України, до якого додав наступні документи:

- проїзний документ АВ № 779685 Львів - Київ від 4.11.2018 р. у м`якому вагоні вартістю 1040,51грн., у тому числі на користування постільними речами вартістю 40,00 грн.;

- рахунок готелю « Салют » (м. Київ) за проживання з 05 по 07.11.2018 вартістю 4392,00грн.;

- довідку Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» про перебування на лікуванні з 05 по 29.11.2018;

- довідку Центру медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький» про перебування на лікуванні з 30.11. по 20.12.2018.

Військовою прокуратурою Західного регіону України зроблені запити 04.01.2019 за вих. № 11-Звих-19, 11-4вих-19 у військово-медичний клінічний центр Західного регіону та Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий медичний госпіталь» про проходження медичного огляду ОСОБА_1 .

У той же день військово-медичний клінічний центр Західного регіону і Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий медичний госпіталь» надало на адресу військової прокуратури Західного регіону України відповіді про перебування ОСОБА_1 на лікуванні і подальше направлення для завершального лікування і реабілітації в Центр медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький».

Також, 23.01.2019 ОСОБА_1 звернувся з рапортом до військового прокурора Західного регіону України з приводу не проведення компенсації витрат, понесених у відрядженні в листопаді - грудні 2018 року.

13.02.2019 заступник військового прокурора Західного регіону України на рапорт ОСОБА_1 від 23.01.2019 надав відповідь за вих. № 18/17вих19 про відшкодування витрат, понесених у відрядженні, після надання додаткових рапортів та уточнень щодо часу перебування на лікуванні в Національному військово-медичному клінічному центрі «Головний військовий медичний госпіталь» (м. Київ) і Центрі медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький» (м. Трускавець) та отримання додаткових коштів з Генеральної прокуратури України.

26.02.2020 ОСОБА_1 звернувся з листом до Національного військово-медичного клінічний центр «Головний військовий медичний госпіталь» (м. Київ) з приводу направлення від 29.11.2018 за медичними показами на реабілітаційне лікування в Центр медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький».

Однак відповіді від Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий медичний госпіталь» (м. Київ) не отримав.

31.07.2020 ОСОБА_1 через неотримання відповідей з Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий медичний госпіталь» (м. Київ) звернувся зі скаргою в Міністерство оборони України.

12.08.2020 Національним військово-медичним клінічним центром «Головний військовий клінічний госпіталь» за вих. № 214189 надано відповідь з відомостями про перебування ОСОБА_1 на лікуванні у вказаному медичному закладі і направлення на лікування в Центр медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький».

29.08.2020 ОСОБА_1 звернувся у військову прокуратуру Західного регіону України з приводу відшкодування витрат, понесених у відрядженні у листопаді - грудні 2018 року, при цьому додавши лист Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» від 12.08.2020 за вих. № 214189. На вказану заяву відповіді не отримано.

23.11.2020 ОСОБА_1 звернувся в Офіс Генерального прокурора зі скаргою щодо порушення військовою прокуратурою Західного регіону України законодавства про звернення громадян і не розгляду його звернення від 29.08.2020 про відшкодування витрат, понесених ним у відрядженні у листопаді - грудні 2018 року.

27.11.2020 Офіс Генерального прокурора скерував вказану скаргу ОСОБА_1 для розгляду в Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Західного регіону.

29.12.2020 заступник військового прокурора Західного регіону України надав відповідь за вих. № 21-421вих-20 про неможливість відшкодування витрат, понесених ОСОБА_1 у відрядженні в листопаді - грудні 2018 року, оскільки таке відрядження не відповідало завданням і функціям прокуратури, а тому бюджетні кошти не можуть витрачатись на фінансування діяльності, не пов`язаної з діяльністю прокуратури.

ОСОБА_1 повторно звернувся 05.01.2021 у військову прокуратуру Західного регіону України з приводу відшкодування витрат, понесених у відрядженні у листопаді - грудні 2018 року, при цьому додавши лист Національного військово - медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» від 12.08.2020 за вих. № 214189.

18.02.2021 заступником військового прокурора Західного регіону України надано відповідь про затвердження ще 03.01.2019 авансового звіту ОСОБА_1 щодо витрат, понесених ним у відрядженні у листопаді - грудні 2018 року, на суму 1500грн. та відсутності підстав для відшкодування витрат на проживання в готелі « Салют » на суму 4392,00грн. та проїзду в м`якому вагоні поїзду Львів - Київ на суму 1040,51грн.

Не погодившись з такою відмовою ОСОБА_1 23.03.2021 звернувся до керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону зі скаргою щодо неналежного розгляду попередніх звернень щодо відшкодування витрат, понесених ним у відрядженні в листопаді - грудні 2018 року.

Також того дня звернувся із запитом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону щодо повідомлення інформації і надання в копіях наказів про направлення ОСОБА_1 у відрядження для проходження військово-лікарської комісії у листопаді - грудні 2018року, продовження такого відрядження та копії звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, щодо відрядження ОСОБА_1 у листопаді - грудні 2018 року з доданими до нього підтверджуючими документами.

20.04.2021 керівником Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону надано відповідь про затвердження ще 03.01.2019 авансового звіту ОСОБА_1 щодо витрат, понесених ним у відрядженні у листопаді - грудні 2018року, на суму 1500,00грн. та відсутності підстав для відшкодування витрат на проживання в готелі « Салют » на суму 4392,00грн. та проїзду в м`якому вагоні поїзду Львів - Київ на суму 1040,51грн.

20.04.2021 Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Західного регіону надано запитувані документи і інформацію.

Позивач, не погодившись з такими діями відповідача, звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке.

Згідно ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до ч.6 ст.14 Закону №2011-XII при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з відрядженням в інші населені пункти, військовослужбовцям відшкодовуються витрати на відрядження в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 розділу І Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 р. № 59 (далі - Інструкція № 59) службове відрядження - поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

Пунктом 4 Розділу І Інструкції №59 визначено, що підприємство, що відряджає працівника, забезпечує його коштами для здійснення поточних витрат під час службового відрядження (авансом). Аванс перераховується на поточний рахунок працівника, операції за яким можуть здійснюватися з використанням платіжних карток, або рахунок підприємства, що направляє працівника у відрядження, операції за яким можуть здійснюватися з використанням корпоративних платіжних карток.

Аванс може видаватися готівкою працівникам, яких у відрядження направляють державні органи і військові формування, утворені ними в установленому порядку установи та організації, на які законодавством покладено завдання і повноваження з розвідувальної, контррозвідувальної та оперативно-розшукової діяльності.

Працівнику відшкодовуються (за наявності документального підтвердження оплати) понесені у зв`язку зі службовим відрядженням комісійні витрати у разі обміну валюти, суми комісійної винагороди за надані банком послуги, пов`язані з використанням платіжних карток та готівки (з урахуванням особливостей системи фінансових розрахунків у державі відрядження), зокрема відшкодовуються витрати, пов`язані з перерахуванням авансу на поточний рахунок працівника; поверненням коштів з рахунку працівника на відповідний рахунок підприємства; переказом грошових коштів електронними засобами - у безготівковій формі; проведенням безготівкових розрахунків у валюті, відмінній від валюти рахунку платіжної картки; отриманням готівки із застосуванням платіжної картки; конвертацією готівкової іноземної валюти у національну валюту держави відрядження; отриманням виписки банка-емітента платіжної картки.

Днем вибуття у відрядження вважається день відправлення поїзда, літака, автобуса або іншого транспортного засобу з місця постійної роботи відрядженого працівника, а днем прибуття з відрядження - день прибуття транспортного засобу до місця постійної роботи відрядженого працівника. При відправленні транспортного засобу до 24-ї години включно днем вибуття у відрядження вважається поточна доба, а з 0 години і пізніше - наступна доба. Якщо станція, пристань, аеропорт розташовані за межами населеного пункту, де працює відряджений працівник, у строк відрядження зараховується час, який потрібний для проїзду до станції, пристані, аеропорту. Аналогічно визначається день прибуття відрядженого працівника до місця постійної роботи (п.7 р.І Інструкції №59).

Окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням). Суми добових витрат для працівників підприємств затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98.

Добові витрати відшкодовуються в єдиній сумі незалежно від статусу населеного пункту (п.15 р.І Інструкції №59).

Згідно з п. 16 р.ІІІ Інструкції №59 крім зазначених у пунктах 7 - 15 цього розділу витрат, відрядженому працівникові відповідно до Податкового кодексу України відшкодовуються на підтверджені документально витрати на харчування та фінансування інших власних потреб (добові витрати), понесені у зв`язку з таким відрядженням.

За кожний день (включаючи день вибуття та день прибуття) перебування працівника у відрядженні, враховуючи вихідні, святкові й неробочі дні та час перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками), йому виплачуються (перераховуються) добові в межах сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 №98, у національній валюті держави, до якої відряджається працівник, або у доларах США / євро, або у гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на день подання уповноваженому банку розрахунку витрат на відрядження.

Визначення кількості днів відрядження для виплати добових проводиться з урахуванням дня вибуття у відрядження й дня прибуття до місця постійної роботи, що зараховуються як два дні.

Підприємство за наявності підтвердних документів (в оригіналі) відшкодовує витрати відрядженим працівникам на наймання жилого приміщення в розмірі фактичних витрат з урахуванням побутових послуг, що надаються в готелях (прання, чистка, лагодження та прасування одягу), за користування холодильником, телевізором.

Витрати на наймання жилого приміщення за час вимушеної зупинки в дорозі, що підтверджуються відповідними документами, відшкодовуються в порядку й розмірах, передбачених цим пунктом.

Витрати на проїзд до місця відрядження і назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов`язаних із придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті.

Відрядженому працівникові понад установлені норми компенсації витрат у зв`язку з відрядженням відшкодовуються також витрати на оплату податку на додану вартість за придбані проїзні документи, користування в поїздах постільними речами та наймання жилого приміщення, згідно з підтвердними документами в оригіналі.

У разі тимчасової непрацездатності відрядженого працівника йому на загальних підставах відшкодовуються витрати на наймання жилого приміщення (крім випадків, коли відряджений працівник перебуває на стаціонарному лікуванні) і сплачуються добові протягом усього часу, поки він не може за станом здоров`я приступити до виконання покладеного на нього службового доручення або повернутися до місця свого постійного проживання, але на строк не більше двох місяців.

Тимчасова непрацездатність відрядженого працівника, а також неможливість за станом здоров`я повернутися до місця постійного проживання повинні бути засвідчені в установленому порядку.

Судом встановлено, що на підтвердження факту проживання в м.Києві позивач надав: проїзний документ АВ № 779685 Львів - Київ від 4.11.2018 вартістю 1040,51грн., у тому числі на користування постільними речами вартістю 40,00 грн.; рахунок готелю « Салют » (м. Київ) за проживання з 05.11.2018 по 07.11.2018 вартістю 4392,00грн.; довідку Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» про перебування на лікуванні з 05.11.2018 по 29.11.2018; довідку Центру медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький» про перебування на лікуванні з 30.11.2018 по 20.12.2018.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню недоотримані витрати за час відрядження.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 №98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» затверджено суми та склад витрат на відрядження осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів. Відповідно до додатку 1 постанови сума добових витрат на відрядження в межах України затверджена в розмірі 60 грн. та гранична сума витрат на найм житлового приміщення за добу 600 грн.

Отже, відповідно до наведених норм Постанови КМУ № 98 та Інструкції для підприємств, що повністю або частково фінансуються за рахунок бюджетних коштів, визначений обов`язок відшкодувати працівнику, який перебував у відрядженні, витрати на найм житлового приміщення під час відрядження за наявності оригіналів підтвердних документів. Також, виплата добових витрат є передбаченою гарантією для працівників, що скеровуються в службові відрядження.

Таким чином, суд дійшов висновку, що за наявності документально підтверджених витрат на відрядження, відповідач порушив право позивача на повернення коштів, витрачених ним у відрядженні.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29.04.2021 у справі № 520/13909/19, що направлення особи у відрядження має фінансуватися за рахунок бюджетних коштів.

Отже, відповідач повинен був вжити усіх можливих заходів для виплати його працівнику коштів, однак, як видно з матеріалів справи, відповідачем не було вжито достатніх, залежних від нього заходів для вирішення зазначеної ситуації, у зв`язку із чим, суд вважає обґрунтованою позовну вимогу про визнання протиправними дій та рішення військової прокуратури Західного регіону України щодо несвоєчасного і неповного нарахування і виплати полковнику юстиції ОСОБА_1 відшкодування витрат, понесених у відрядженні у листопаді-грудні 2018 року (на проїзд до місця відрядження поїздом Львів-Київ, користування постільними речами в поїзді, на оплату вартості проживання в готелі з 5 по 7 листопада 2018 року, суми добових витрат з 4 листопада по 20 грудня 2018 року.

Як вказав Верховний Суд у постанові від 18.06.2020 № 802/1827/17-а (К/9901/50138/18) «Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у п. 75 рішення від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9).

Науковці визначають способи захисту права, як передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права. Такі дії є завершальними актами захисту у вигляді матеріально-правових дій або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи запереченого права і є результатом діяльності по захисту прав.

Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України). Відтак, обираючи спосіб захисту прав позивача, суди мали б зважати на ефективність такого захисту.

Ця мета перегукується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі «Джорджевич проти Хорватії», п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі «Ван Остервійк проти Бельгії», п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12 ).»

Виходячи з наведеного, для ефективного захисту прав позивача суд доходить висновку про необхідність зобов`язання Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Західного регіону нарахувати і виплатити ОСОБА_1 в повному обсязі відшкодування витрат, понесених ним у відрядженні у листопаді-грудні 2018 року (на проїзд до місця відрядження поїздом Львів-Київ, користування постільними речами в поїзді, на оплату вартості проживання в готелі з 5 по 7 листопада 2018 року, суми добових витрат з 4 листопада по 20 грудня 2018 року) з урахуванням раніше наданого авансу.

Згідно з частинами першою та другою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При розгляді справи «Кечко проти України» (заява № 63134/00) Європейський Суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 «Бурдов проти Росії»).

Таким чином, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд також враховує, що Європейський суд з прав людини у пункті 70 рішення у справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

При цьому, відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Концепція «майна» в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному праві: певні інші права та інтереси, які становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». Таким чином, за Конвенцією майном визнається й право грошової вимоги до держави про виплату коштів соціального забезпечення.

У практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Серков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес АД» проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) визначено три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення ст.1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» - «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Таким чином, особа не повинна нести індивідуальний і надмірний тягар за ситуацію, що склалася внаслідок суперечності норм національного законодавства.

Отже, втручання держави, в даному випадку, у право власності позивача на відшкодування витрат понесених у відряджені не свідчить про наявність «справедливої рівноваги» між інтересами держави, пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

Відповідно до вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач вказаного обов`язку не виконав, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази правомірності нарахування та виплати грошової компенсації за витратами понесеними позивачем у відрядженні.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог повністю.

Оскільки позивач відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, питання про розподіл судових витрат в цій частині суд не вирішує.

Керуючись ст.ст.14, 72-77, 139, 241-247, 250-251, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону (79007, м. Львів, вул. Клепарівська, буд. 20; ) про визнання протиправними рішень та зобов`язання до вчинення дій задоволити повністю.

Визнати протиправними дії та рішення військової прокуратури Західного регіону України щодо несвоєчасного і неповного нарахування і виплати полковнику юстиції ОСОБА_1 відшкодування витрат, понесених у відрядженні у листопаді-грудні 2018року (на проїзд до місця відрядження поїздом Львів-Київ, користування постільними речами в поїзді, на оплату вартості проживання в готелі з 5 по 7 листопада 201 року, суми добових витрат з 04.11.2018 по 20.12.2018).

Зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Західного регіону нарахувати і виплатити ОСОБА_1 в повному обсязі відшкодування витрат, понесених ним у відрядженні у листопаді-грудні 2018року (на проїзд до місця відрядження поїздом Львів-Київ, користування постільними речами в поїзді, на оплату вартості проживання в готелі з 5 по 7 листопада 2018 року, суми добових витрат з 04.11.2018 по 20.12.2018), з урахуванням раніше наданого авансу.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Сподарик Н.І.