Справа № 540/609/21
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2021-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2021 р.м.ОдесаСправа № 540/609/21
Головуючий в 1 інстанції: Кисильова О.Й.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д.

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (відокремленого підрозділу ДПС України без статусу юридичної особи публічного права) на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (юридичної особи публічного права) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

17.02.2021 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Херсонській області, автономній Республіці Крим, м. Севастополі, Державної податкової служби України, в якому просив:

- скасувати наказ голови комісії з ліквідації Головного управління ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі № 15-о від 22.01.2021 р.;

- поновити на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу погашення боргу з фізичних осіб та заборгованості з ЄСВ управління по роботі з податковим боргом ГУ ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі з 22.01.2021 р.;

- стягнути з Державної податкової служби України середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він з листопада 2000 року працював в органах державної податкової служби, а 22.08.2019 року призначений на посаду головного державного ревізора-інспектора Генічеського управління у порядку переведення з Головного управління ДФС у Херсонській області. В подальшому, 16.09.2020 року був переведений на рівнозначну посаду головного державного ревізора-інспектора відділу погашення боргу з фізичних осіб та заборгованості з ЄСВ управління по роботі з податковим боргом ГУ ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі.

Наказом голови комісії з ліквідації Головного управління ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі від 22.01.2021 № 15-о припинено державну службу та звільнено позивача із займаної посади на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку із ліквідацією Головного управління ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі. Позивач посилався на незаконність свого звільнення, оскільки згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 року №893 ліквідовано як юридичну особу Головне управління ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі () та створене Головне Управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (). Також вказував, що Постановою КМУ від 30.09.2020 року № 893 передбачено, що права та обов`язки територіальних органів ДПС, що ліквідуються, передані новоствореному органу податкової служби. На переконання позивача, у даному випадку фактично відбулася реорганізація, а не ліквідація державного органу, внаслідок якої створене Головне Управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (), яке є правонаступником всіх прав та обов`язків ліквідованої юридичної особи - Головного управління ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі ().

Також позивач зазначав, що відповідно до штатного розпису Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі () передбачено посаду головного державного ревізора - інспектора відділу погашення боргу з фізичних осіб та заборгованості з ЄСВ управління по роботі з податковим боргом Головного управління, що є рівнозначною посаді, яку позивач обіймав до звільнення. У свою чергу, штатна чисельність посад у новоствореному органі залишилась у тій кількості, що була у ліквідованому органі, тобто не скорочено жодної посади. Посилаючись на викладені обставини, позивач наголошував на відсутності у Головного управління ДПС у Херсонській області, автономній Республіці Крим, м. Севастополі підстав для його звільнення у зв`язку із ліквідацією.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року, ухваленим у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження, задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 .

Визнаний протиправним та скасований наказ голови комісії з ліквідації Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі від 22.01.2021 № 15-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу погашення боргу з фізичних осіб та заборгованості з ЄСВ управління по роботі з податковим боргом Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі () з 23 січня 2021 року.

Стягнуто з Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 січня 2021 року до 19 квітня 2021 року включно у сумі 37129,20 грн. з відрахуванням податків та зборів.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу погашення боргу з фізичних осіб та заборгованості з ЄСВ управління по роботі з податковим боргом Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі () з 23 січня 2021 року.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі () на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 12376,40 грн. з відрахуванням податків та зборів.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Головне управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (відокремлений підрозділ ДПС України без статусу юридичної особи публічного права, код ЄДРПОУ ВП 43995495), яке з 01.01.2021 року є правонаступником Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (як юридичної особи публічного права, 1) подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги підстави звільнення державного службовця за ініціативою суб`єкта призначення, відповідно до ст. 87 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII, за змістом якої (в редакції чинній на час звільнення), процедура звільнення як у випадку реорганізації,так і у випадку ліквідації державного органу, була однакова, та була дотримана податковим органом під час звільнення позивача.

Також апелянт посилається на помилковість висновків суду першої інстанції щодо недостатності для звільнення лише самої ініціативи суб`єкта призначення, оскільки саме відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 закону України «Про державну службу» вказана підстава, є окремою підставою для звільнення державного службовця, а чинні, на час виникнення спірних правовідносин норми вказаного закону, не зобов`язували суб`єкта призначення приймати до уваги можливу наявність у позивача переважного права на залишення на роботі.

Зазначає апелянт - Головне управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (відокремлений підрозділ ДПС України без статусу юридичної особи публічного права, код ЄДРПОУ ВП 43995495) і про те, що 19.10.2020 року було прийнято рішення про припинення у зв`язку з ліквідацією Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, як юридичної особи публічного права (1), та відповідна інформація внесена до ЄДРЮОФОПГФ, що свідчить саме про ліквідацію, а не реорганізацію, як помилкового зазначив суд першої інстанції.

Також, на думку апелянт, порівняння судом першої інстанції штатних розписів не може бути достовірним та достатнім доказом того, що мала місце реорганізація, а не ліквідація державного органу.

Порушенням норм процесуального права, апелянт вважає те, що позивач не перебував у трудових відносинах, а ні з ДПС України, ані з апелянтом, як відокремленим підрозділом ДПС України без статусу юридичної особи публічного права (код ЄДРПОУ ВП 43995495), про те, суд першої інстанції не надав цьому факту жодної правової оцінки, проте як належним відповідачем в цій справі має бути саме Головне управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, як юридична особа публічного права (1), оскільки саме це управління є суб`єктом спірних правовідносин, а тому і мало відповідати за пред`явленим позовом.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач зазначив про, те що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з дотримання вимог чинного законодавства, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Також позивач просить розгляд справи проводити за його відсутності.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що наказом від 22.11.2000 р. № 44-о ОСОБА_1 призначений на посаду державного податкового інспектора відділу оподаткування юридичних осіб групи справляння прямих та непрямих податків Генічеської міжрайонної державної податкової інспекції Херсонської області (т. 1 а.с. 13-зворот).

Наказом Головного управління ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі від 21.08.2019 р. № 125-о ОСОБА_1 з 22.08.2019 року призначений на посаду головного державного ревізора-інспектора Генічеського управління у порядку переведення з Головного управління ДФС у Херсонській області (т. 1 а.с. 19-зворот).

Наказом Головного управління ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі від 16.09.2020 № 149-о ОСОБА_1 переведений на рівнозначну посаду головного державного ревізора-інспектора відділу погашення боргу з фізичних осіб та заборгованості з ЄСВ управління по роботі з податковим боргом ГУ ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі (а.с. 13-зворот - 14).

11.11.2020 року відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 №893 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби» та наказу ДПС від 08.10.2020 року № 556 «Про ліквідацію територіальних органів ДПС» ОСОБА_1 попереджений про наступне звільнення з посади відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу». Дане попередження підписане особисто позивачем 11.11.2020 року (т. 1 а.с. 72 - зворот).

Наказом голови комісії з ліквідації Головного управління ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі від 22.01.2021 № 15-о припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 з посади головного державного ревізора-інспектора відділу погашення боргу з фізичних осіб та заборгованості з ЄСВ управління по роботі з податковим боргом ГУ ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі з 22.01.2021 на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із ліквідацією Головного управління ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі (т. 1 а.с. 12, 20).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що фактично відбулася реорганізація, а не ліквідація державного органу, внаслідок якої створене Головне Управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (код ЄДРПОУ ВП 43995495), яке є правонаступником всіх прав та обов`язків ліквідованої юридичної особи - Головного управління ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі (), оскільки повноваження ліквідованої установи перейшли до правонаступника, а не припинені взагалі. Провівши системний аналіз доповнень та змін до статті 87 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII, суд першої інстанції дійшов висновку, вони суттєво змінили порядок звільнення особи за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, з підстав ліквідації та реорганізації державного органу в сторону звуження гарантій державного службовця на продовження служби. Враховуючи те, що суб`єкт призначення, не навів жодного аргументу як підставу для звільнення позивача та не прийняття рішення про його переведення до реорганізованого органу, відсутність скорочення чисельності посад державних службовців, суд першої інстанції застосував положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 8 Основного Закону, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 21 Основного Закону закріплено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Відповідно до статті 22 Констиуції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За приписами частини 2 статті 38 Основного Закону громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Також, частинами 1, 2, 6 статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частин 1, 2 та 6 статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 64 Констиуції України встановлено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 51, 52, 53 цієї Конституції.

Відповідно до преамбули Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII (надалі далі - Закон №889-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), цей Закон визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 5 Закону №889-VІІІ відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Підстави припинення державної служби визначені статтею 83 Закону №889-VІІІ.

Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону № 889-VІІІ державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VІІІ підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є - ліквідація державного органу.

Частиною 3 ст. 87 Закону № 889-VІІІ встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи 11.11.2020 року позивач попереджений про припинення державної служби на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VІІІ, а 22.01.2021 року позивач звільнений із займаної посади.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги стосовно питання існування такої підстави припинення державної служби, як ліквідація державного органу, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 81 Цивільного кодексу України, юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.

Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 2 ст. 81 ЦК України, порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Так, порядок утворення, реорганізації та ліквідації міністерств та інших центральних органів виконавчої влади врегульований Законом України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 № 3166-VI (надалі Закон № 3166-VI).

Частиною 1 ст. 5 Закону №3166-VI встановлено, що міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Президентом України за поданням Прем`єр-міністра України. Відповідно до частини п`ятої цієї статті міністерство, інший центральний орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Відповідно до частини 7 статті 5 Закону №3166-VI, міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, щодо яких набрав чинності акт Президента України про їх припинення, продовжують здійснювати повноваження та функції у визначених сферах компетенції до завершення здійснення заходів з утворення міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, до якого переходять повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що припиняється, та можливості забезпечення здійснення ним цих функцій і повноважень, про що видається відповідний акт Кабінету Міністрів України.

За приписами частин 8 та 9 статті 5 Закону №3166-VI актом Кабінету Міністрів України про ліквідацію міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади визначається орган виконавчої влади, якому передаються повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що ліквідується.

Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією чи ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, порядок утворення та припинення юридичних осіб публічного права є відмінним від порядку утворення та припинення юридичних осіб приватного права.

Частиною 1 ст. 104 ЦК України передбачено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Ліквідація - це одна із форм припинення юридичної особи. Ліквідація юридичних осіб здійснюється без переходу прав i обов`язків підприємства, що ліквідується, до інших осіб, тобто без правонаступництва. При ліквідації підприємства його права й обов`язки припиняються.

Отже, ліквідація юридичної особи публічного права, на відміну від ліквідації юридичних осіб приватного права, має певні особливості, що обумовлені відмінностями в їхньому правовому статусі.

Зокрема, особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що одночасно з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган.

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою.

У цьому акті має бути наведене обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їхньої передачі іншим органам виконавчої влади.

Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що для вирішення питання про те, що для з`ясування питання чи мало місце - ліквідація юридичної особи публічного права чи її реорганізація, необхідно надати оцінку правовому акту, який став підставою ліквідації, зокрема, на предмет того, чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший державний орган виконавчої влади, оскільки якщо внаслідок ліквідації державного органу його функції були передані іншому чи новоутвореному державному органу, то в такому випадку має місце не ліквідація, а реорганізація державного органу.

Так, 30.09.2020 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №893 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби» (надалі - Постанова №893), якою ліквідував як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком та установив, що права та обов`язки територіальних органів Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, переходять Державній податковій службі та її територіальним органам у межах, визначених положеннями про Державну податкову службу та її територіальні органи.

До Переліку територіальних органів ДПС, що ліквідуються, згідно із Додатком до Постанови №893 включене, зокрема, Головне управління ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі (1).

На виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 року №893, Державна податкова служба України 08.10.2020 року видала наказ № 556, яким ліквідувала як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 1. За змістом Додатку № 1 до наказу - ліквідоване Головне управління ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі (1) (т. 1 а.с. 74-зворот - 77).

В подальшому, 13.10.2020 року Головне управління ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі видало наказ № 1-лк, згідно якого розпочата ліквідація Головного управління ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі, як юридичної особи публічного права та визначений склад ліквідаційної комісії (т. 1 а.с. 73, 74).

Зі змісту витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 14.12.2020 року, до ЄДР 19.10.2020 року внесений запис про припинення юридичної особи Головного управління ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі (код 43143201) за рішенням засновника (т. 1 а.с. 68-71).

Станом на 19.04.2021 Головне управління ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі (код 43143201) перебуває у стані припинення.

Згідно із витягом з ЄДРПОУ від 11.01.2021, до ЄДР 14.12.2020 року внесений запис про державну реєстрацію створення відокремленого підрозділу юридичної особи - Головного управління ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі (код ЄДРПОУ ВП 43995495).

Відповідно до абзацу 2 пункту 2 Постанови КМУ № 893 від 30.09.2020 року, права та обов`язки територіальних органів Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, переходять Державній податковій службі та її територіальним органам у межах, визначених положеннями про Державну податкову службу та її територіальні органи

Відповідно до абзацу 4 пункту 3 Постанови КМУ № 893 від 30.09.2020 року Державна податкова служба зобов`язана забезпечити утворення територіальних органів Державної податкової служби відповідно до статті 21-1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади».

Наказом ДПС України № 643 від 12.11.2020 року «Про затвердження положень про територіальні органи ДПС» затверджені положення, зокрема про Головне управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі

Відповідно до п. 1 наказу ДПС України №755 від 24.12.2020 року «Про початок забезпечення здійснення територіальними органами ДПС повноважень та функцій», враховуючи виконання вимог, визначених абзацом третім пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2020 року № 893 (893-2020-п) "Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби" (далі - постанова № 893), вирішено розпочати з 01.01.2021 здійснення територіальними органами ДПС, утвореними як її відокремлені підрозділи згідно з наказом ДПС від 30.09.2020 № 529 "Про утворення територіальних органів Державної податкової служби", повноважень та функцій територіальних органів ДПС, що ліквідуються відповідно до пункту 1 постанови № 893.

Таким чином, фактично відбулася реорганізація, а не ліквідація державного органу, внаслідок якої створене Головне Управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (відокремлений підрозділ ДПС України без статусу юридичної особи публічного права, код ЄДРПОУ ВП 43995495), яке є правонаступником всіх прав та обов`язків ліквідованої юридичної особи - Головного управління ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі ().

Оскільки Постановою № 893 Кабінет Міністрів України визначив, що всі функції та повноваження ліквідованого органу переходять до новоствореного органу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відбулася реорганізація, а не ліквідація, оскільки повноваження ліквідованої установи перейшли до правонаступника, а не припинені взагалі. При цьому апеляційний суд погоджується із посиланням суду першої інстанції на правові висновки Верховного Суду, викладені у судовому рішення цього суду від 06.08.2020 року у справі № 591/3069/16-а.

За таких обставин апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо ліквідації державного органу, а не його реорганізації та щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині не залучення до участі у справі юридичної особи, яка перебуває в стані припинення, та яка, як помилково вважає апелянт, є належним відповідачем в цій справі. Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що позов, поданий 22.02.2021 року, поданий до належного відповідача - Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (відокремленого підрозділу ДПС України без статусу юридичної особи публічного права, код ЄДРПОУ ВП 43995495), яке з 01.01.2021 року здійснює всі повноваження та функції Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (як юридичної особи публічного права, 1).

Перевіряючи висновки суду першої інстанції та доводи апелянта щодо незаконного звільнення позивача, апеляційний суд зазначає таке.

Позивач має статус державного службовця з дня прийняття Присяги державного службовця з 22.11.2000 (запис № 6 від 22.11.2000 року трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_1 ).

10.12.2015 року прийнятий Закон України «Про державну службу» № 889-VIII, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 якого підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

За змістом ч. 3 Закону № 889-VIII процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Таким чином, стаття 87 Закону № 889-VIII на час проходження позивачем державної служби, передбачала чіткий вичерпний перелік підстав припинення державної служби (в тому числі і за ініціативою суб`єкта призначення), і при цьому містила імперативне положення, яке є по своїй суті однією з гарантій того, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Проте, 19.09.2019 року Верховною Радою України прийнятий Закон України №117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» (надалі - Закон №117-IX), який набрав чинності 25.09.2019 року.

Так, Законом №117-IX були внесені зміни до статті 87 Закону України «Про державну службу» №889-VIII, яка регламентує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення

Зокрема, у п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII щодо підстав припинення державної служби: слова «ліквідація державного органу» замінені словами «скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців», а слова «у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі» виключені.

Абзац перший ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII «Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю» викладений в такій редакції: « 3. Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту».

Абзац другий ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII «Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення» - виключений.

В абзаці третьому ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII слова «має право поворотного прийняття на службу за його заявою» замінені словами «за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби».

14.01.2020 року Верховною Радою України прийнятий Закон України №440-IX «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» (надалі - Закон №440-IX), який набрав чинності 13.02.2020 року, яким також були внесені зміни до низки законодавчих актів, в тому числі і до Закону України «Про державну службу» № 889-VIII, зокрема, до статті 87 Закону № 889-VIII.

Так, частина третя статті 87 Закону №889-VIII доповнена новим абзацом першим такого змісту:

« 3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

У зв`язку з цим абзаци перший - третій вважати відповідно абзацами другим четвертим».

Аналіз прийнятих Верховною Радою України доповнень та змін до статті 87 Закону № 889-VIII дає можливість дійти висновку, що такі зміни та доповнення суттєво змінили порядок звільнення особи за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, з підстав ліквідації та реорганізації державного органу в сторону звуження гарантій державного службовця на продовження служби.

Так, скасований обов`язок суб`єкта призначення пропонувати працівнику іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі, а також виключене положення п.1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII, стосовно того, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Відповідні зміни були внесені і у КЗпП України Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» 12.12.2019 № 378-IX, який набрав чинності 02.02.2020 року.

Зокрема, статтю 49-2 КЗпП України, яка регулює порядок вивільнення працівників, після частини п`ятої було доповнено новою частиною такого змісту: «Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті».

Отже, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що доповнення та зміни до ст. 49-2 КЗпПУ, також суттєво змінили порядок звільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу» за ініціативою суб`єкта призначення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 зокрема з підстав реорганізації державного органу в сторону звуження гарантій державного службовця, оскільки: до державних службовців не застосовуються положення частини другої статті 40 КЗпПУ «Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу» та положення частини другої статті 49-2 КЗпПУ «При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством».

Таким чином, беззаперечно очевидним є те, що наведені формулювання ст. 87 Закону №889-VIII та ст. 49-2 КЗпПУ, звужують гарантії державних службовців на продовження служби у зв`язку із реорганізацією державного органу, порівняно із іншими громадянами, що є прямим порушенням конституційного права, зокрема позивача, встановленого статтею 24 Основного закону, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Таким чином, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо законності підстави для звільнення позивача, та погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для скасування оскаржуваного наказу та поновлення позивача на роботі.

При цьому апеляційний суд зазначає, що апелянт не зазначив жодних підстав на спростування висновків суду першої інстанції щодо відсутності законних підстав звільнення позивача та відсутності обґрунтованого рішення про переведення позивача до реорганізованого органу.

Апеляційний суд, як і суд першої інстанції зазначає, що у разі реорганізації державного органу, незалежно від скорочення чисельності або штату державних службовців, підставою для припинення відносин державної служби мають бути інші об`єктивні підстави для звільнення державних службовців, та такими причинами не може бути лише одне бажання суб`єкта призначення.

ЄСПЛ у справі "Полях та інші проти України" від 17.02.2020 року (набуло статусу остаточного 24.02.2020 р.) визнав, що звільнення заявників становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя та наголосив, що таке втручання відбулось без жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що в цій справі звільненню ОСОБА_1 з посади не передувала будь-яка індивідуальна оцінка його роботи на посаді державного службовця, йому не інкриміновано жодних незаконних дій, прорахунків у роботі чи незадовільної поведінки, яка була б несумісна зі статусом державного службовця.

Також апеляційний суд погоджується і з аналізом штатних розписів, як припиненого органу, так і органу, який з 01.01.2021 року здійснює функції та повноваження припиненого органу, відповідно до яких загальна кількість штатних посад становить 600 штатних одиниць, а тому відсутній факт скорочення чисельності державних службовців. При цьому апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що порівняння судом першої інстанції штатних розписів не може бути достовірним та достатнім доказом того, що мала місце реорганізація, а не ліквідація державного органу, оскільки такі доводи є довільним трактуванням апелянтом мотивувальної частини рішення суду першої інстанції та є припущенням апелянта.

Апеляційний суд погоджується також і з висновками суду першої інстанції, які не спростовані доводами апеляційної скарги, про те, що звільняючи позивача із посади, суб`єкт призначення не надав оцінку роботі позивача, не зазначив причини звільнення саме позивача, порівняно із іншими службовцями, переведеними до утвореного органу, відтак, обираючи серед працівників особу, яка підлягає звільненню суб`єкт призначення діяв свавільно, тобто без будь-яких обґрунтувань, на власний розсуд, не пояснюючи причини прийнятого рішення.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, на державні органи покладений обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Беєлер проти Італії»).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ( рішення у справі «Лелас проти Хорватії»).

Потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в коло правовідносин, на які покладалася особа щодо легітимності добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»).

Іншими словами, свідоме уникнення виконання обов`язків державного органу не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» та у справах «Ґаші проти Хорватії», «Трґо проти Хорватії»).

Апеляційний суд, як і суд першої інстанції, враховує також п. 70 рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України», в якому Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Правомірне очікування виникає у тому випадку, коли внаслідок заяв чи обіцянок від імені органу публічної влади, або внаслідок усталеної практики в особи сформувалося розумне сподівання, що стосовно до неї орган публічної влади буде діяти саме так, а не інакше.

Конституційний Суд України також вказував, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі працівників повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими (абзац сьомий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 07.07.2004 № 14-рп/2004).

З огляду на це Конституційний Суд України зазначає, що не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів.

Порушення принципу рівності громадян є також ще однією підставою для скасування наказу про звільнення та відновлення порушених прав позивача.

Апеляційний суд вважає слушним посилання суду першої інстанції на те, що 23.02.2021 року ухвалений Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» № 1285-ІХ, яким внесені зміни до Закону України "Про державну службу", зокрема, частину третю статті 87 Закону № 889-VIII викладено в такій редакції:

« 3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду».

Не зважаючи на те, що вказані зміни до Закону України "»Про державну службу», внесені Законом № 1285-ІХ, набрали чинності 06.03.2021 року, апеляційний суд, як і суд першої інстанції вважає що ухваленням Верховною Радою України Закону № 1285-ІХ, яким внесені зміни до частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, законодавець у такий спосіб скасував дискримінаційні положення цього Закону № 889-VIII, які звужували гарантії державних службовців на продовження служби у зв`язку із реорганізацією державного органу, порівняно із іншими громадянами, чим відновив конституційні права державних службовців на працю.

За таких обставин, апеляційний суд в повному обсязі погоджується із висновком суду першої інстанції про незаконність наказу від 22.01.2021 року № 15-о «Про звільнення ОСОБА_1 » та наявність правових підстав, зокрема норм Конституції України, для його скасування.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено. Працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 28.02.2019 у справі № 817/860/16 та від 03.10.2019 у справі № 826/10460/16.

Скасування наказу про звільнення позивача, передбачає поновлення його на посаді, з якої останній незаконно звільнений.

Зважаючи на те, що наказ про звільнення ОСОБА_1 виданий 22.01.2021 року та позивач звільнений із займаної посади з 22.01.2021 року, то цей день є останнім днем роботи на займаній посаді, а тому поновити позивача на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу погашення боргу з фізичних осіб та заборгованості з ЄСВ управління по роботі з податковим боргом ГУ ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі () слід з 23.01.2021 року.

Також апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції стосовно того, що час вимушеного прогулу позивача становить 60 робочих днів (січень 2021 року - 5, лютий 2021 року - 20, березень 2021 року - 22, квітень 2021 року - 13), а тому, відповідно до приписів Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, правильно стягнутий середній заробіток за увесь час вимушеного прогулу в сумі 37129,20 грн. (618,82 грн. х 60 р.д.) з відрахуванням обов`язкових платежів.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням та не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись 3, 8, 19, 21, 22, 43, 55, 64 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-78, 242, 257, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (відокремленого підрозділу ДПС України без статусу юридичної особи публічного права) залишити без задоволення.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року у справі №540/609/21 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 22.07.2021 року.

Головуючий суддя Домусчі С.Д.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.