Справа № 300/943/21
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2021 рокуЛьвівСправа № 300/943/21 пров. № А/857/10888/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року (рішення ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у м. Івано-Франківськ судом у складі головуючого судді Главач І.А., дата складення повного тексту рішення не зазначена) у справі № 300/943/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, суд -

В С Т А Н О В И В :

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

В березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, яким просила:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №2 від 03.09.2020 про відмову в поновленні їй виплати пенсії;

зобов`язати відповідача поновити їй виплату пенсії згідно заяви представника по довіреності ОСОБА_2 та нарахувати і виплатити невиплачені суми пенсії з серпня 2018 року.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області №2 від 03.09.2020 про відмову в поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 на підставі заяви представника згідно довіреності.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, будинок 15, місто Івано-Франківськ, 76018) повторно розглянути заяву представника ОСОБА_1 згідно довіреності - ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) про поновлення ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) виплати пенсії від 31.08.2020 із врахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, будинок 15, місто Івано-Франківськ, 76018) судовий збір в розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні 00 копійок.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На обґрунтування апеляційних вимог відповідач посилається на те, що відповідна заява встановленого зразка від позивача, яка визначена Порядком №22-1 до пенсійного органу не надходила та не зареєстрована, органом тільки отримано письмову заяву довільної форми (письмове звернення) від представника позивача, яка була розглянута управлінням. Виплата пенсії поновлюється у разі звернення пенсіонера особисто з заявою та документом, що посвідчують особу. Вважає, що управління правомірно припинило виплату пенсії позивачу у зв`язку з неотриманням пенсіонером призначеної пенсії протягом шести місяців підряд згідно ч. 1 ст. 49 Закону України №1058, яка являється чинною та не визнана неконституційною. Вказує, що нормою п.1.5 Порядку №22-1 заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником (в редакції від 15.03.2019 чинній на час відповіді управління). Отже, вказана норма передбачає право подання заяви тільки пенсіонером особисто або його законним представником, а не уповноваженим представником. В даному випадку представник за довіреністю не підпадає під визначення поняття «законний представник». Таким чином, оскільки документи про поновлення виплати пенсії були подані представником за довіреністю, а не законним представником, то підстав поновити позивачу виплату пенсії за віком в управління відсутні.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

У зв`язку з критичною ситуацією, що склалася із фінансовим забезпеченням діяльності судів, зокрема, відсутністю асигнувань на оплату послуг з пересилання поштової кореспонденції, копії ухвали суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення справи до апеляційного розгляду скеровано за допомогою електронних засобів зв`язку на електронну адресу представника позивача та відповідача, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.

Копії ухвали суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення справи до апеляційного розгляду, разом з копією апеляційної скарги направлені позивачу засобами поштового зв`язку, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи обставини, що ОСОБА_1 отримувала пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058).

У зв`язку з тим, що позивач протягом 6 місяців не отримувала призначену пенсію, відповідачем припинено з серпня 2018 року її виплату на підставі статті 49 Закону №1058.

31.08.2020 ОСОБА_2 , діючи в інтересах ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої 30.07.2020 віце-консулом Генерального консульства України в Мілані В.М. Новіцькою за №1741н (а.с.10-11), звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 .

Листом від 18.09.2020 №2791-2673/Г-02/8-0900/20 відповідач повідомив, що виплата пенсії поновлюється у разі звернення пенсіонера особисто з заявою та документом, що посвідчує особу, тому представнику позивача відмовлено у поновленні виплати пенсії по довіреності за ОСОБА_1 (а.с.12-13).

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач, через уповноваженого представника, звернулася до суду з даним позовом.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач як громадянка України має право на виплату призначеної їй пенсії, проте поновлення виплати пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання дій, пов`язаних з її поновленням, зокрема, подання заяви про поновлення виплати пенсії за довіреністю. Зазначив, що ні Порядок №22-1, ні Закон №1058 не містять вимоги щодо необхідності особистого звернення пенсіонера із заявою про поновлення виплати пенсії, натомість передбачають право пенсіонера на звернення до пенсійного органу із відповідною заявою як особисто, так і через уповноваженого представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої у порядку, визначеному законодавством. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення №2 від 03.09.2020 про відмову в поновленні виплати позивачу пенсії є протиправним, тому його слід скасувати.

Суд зазначив, що скасувавши рішення про відмову у поновленні виплати пенсії, суд не може зобов`язати призначити відповідача поновити виплату пенсії позивачу, оскільки саме на пенсійний орган покладено обов`язок встановлення всіх необхідних умов для поновлення виплати пенсії. Тому відповідачу слід повторно розглянути заяву представника позивача про поновлення виплати пенсії від 31.08.2020 із врахуванням висновків суду про відсутність обов`язкової умови особистого звернення пенсіонера до пенсійного органу з відповідною заявою.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Отже, позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і правом на пенсійне забезпечення.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 (надалі по тексту також Закон №1058).

За визначенням ст. 1 Закону № 1058 пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом; пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 51 Закону № 1058 у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

А згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону № 1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону № 1058. Зазначено, що положення, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону № 1058 конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У п. 51 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Пічкур проти України", яке набуло статусу остаточного 07.02.2014 р., та яке за приписами ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права, зазначено що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому, заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії.

Відповідно до п. 54 вказаного рішення наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 2 ст. 6 КАС України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Отже, враховуючи наведене, а також обставини справи щодо тимчасового перебування позивача в Італії, остання як громадянка України, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, у тому числі, і правом на пенсійне забезпечення.

Відповідно до ст. 47 Закону № 1058 пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 2 цієї статті пенсія може виплачуватися за довіреністю, порядок оформлення і строк дії якої визначаються законом. Виплата пенсії за довіреністю здійснюється протягом усього періоду дії довіреності за умови поновлення пенсіонером заяви про виплату пенсії за довіреністю через кожний рік дії такої довіреності.

Підстави припинення виплати пенсії передбачено ст. 49 Закону № 1058, відповідно до частини 1 якої встановлено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Судом встановлено, що у зв`язку з тим, що позивач протягом 6 місяців не отримувала призначену пенсію, відповідачем з серпня 2018 року припинено її виплату на підставі пункту 4 частини 1 статті 49 Закону №1058.

31.08.2020 ОСОБА_2 , діючи в інтересах ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої 30.07.2020 віце-консулом Генерального консульства України в Мілані В.М.Новіцькою за №1741н, звернувся до відповідача із заявою довільної форми про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 .

Пунктом 1.7 Порядку № 22-1 визначено, що днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви. Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Доводи відповідача про невідповідність форми заяви про поновлення виплати пенсії додатку № 5 Порядку № 22-1 суд не приймає, оскільки про відсутність у заяві будь-яких даних для поновлення виплати пенсії відповідач не вказав. Невідповідність заяви встановленій Порядком № 22-1 формі не може мати наслідком позбавлення позивача права на отримання пенсії.

Крім того, зі змісту листа Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 18.09.2020 №2791-2673/Г-02/8-0900/20 вбачається, що обставина щодо невідповідності форми заяви про поновлення виплати пенсії додатку № 5 Порядку № 22-1 не була підставою для відмови у поновленні пенсії ОСОБА_1 .

Зі змісту наведених норм законодавства у сукупності, слідує, що позивач як громадянка України має право на виплату призначеної їй пенсії, проте поновлення виплати пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання дій, пов`язаних з її поновленням, зокрема, подання заяви про поновлення виплати пенсії за довіреністю.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно необхідності особистого звернення пенсіонера із заявою про поновлення виплати пенсії, колегія суддів звертає увагу, що ні Порядок №22-1, ні Закону №1058 не містять такої вимоги, натомість передбачають право пенсіонера на звернення до пенсійного органу із відповідною заявою як особисто, так і через уповноваженого представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої у порядку, визначеному законодавством.

Вимога пенсійного органу щодо особистого звернення позивача з заявою про поновлення виплати пенсії ставить її право на соціальний захист в залежність від місця проживання (перебування), що є неприпустимим, а також суперечить інституту представництва на підставі довіреності.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що нормою п.1.5 Порядку №22-1 передбачено, що заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником (в редакції від 15.03.2019), а не уповноваженим представником, не спростовують висновку суду щодо протиправності дій відповідача щодо припинення позивачу виплати пенсії, яка з урахуванням рішення Конституційного суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009, повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуване рішення відповідача №2 від 03.09.2020 про відмову в поновленні виплати позивачу пенсії, є протиправним, а тому підлягає скасуванню.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обраного способу захисту порушеного права позивача шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву представника позивача про поновлення виплати пенсії від 31.08.2020, з огляду на наступне.

Згідно правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2019 року у справі №826/3943/16 до компетенції правління ПФУ не належить прийняття рішення про поновлення виплати пенсії, оскільки відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу ПФУ.

Відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення, призначення, розрахунок, нарахування та виплата пенсії здійснюється органами Пенсійного фонду України.

Орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (пункт 4.1 Порядку № 22-1).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

За приписами пункту 4 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до частини 4 статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи зробити ту чи іншу дію, суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права.

Обрана судом форма захисту порушених прав у даному випадку не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Прийняття рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає цій міжнародній нормі.

Відповідно до параграфу 47 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 03.04.2008 у справі «Корецький та інші проти України», щоб положення національного закону відповідали цим вимогам (бути доступний для конкретної особи і сформульований з достатньою чіткістю), він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно закон має достатньо чітко визначати межі такої дискреції та порядок її реалізації. Ступінь необхідної чіткості національного законодавства - яке безумовно не може передбачити всі можливі випадки - значною мірою залежить від того, яке саме питання розглядається, від сфери, яку це законодавство регулює, та від числа та статусу осіб, яких воно стосується («Маестрі проти Італії»).

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішення ЄСПЛ від 25.07.2002 у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява №28342/95, п.61, ECHR 1999-VII), встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Тобто, одним з основоположних аспектів верховенства права є вимога щодо юридичної визначеності, згідно з якою у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Юридична визначеність вимагає поваги до принципу res judicata (див. там же, п.62, справа «Брумареску проти Румунії»), тобто поваги до остаточного рішення суду.

Крім того, згідно п. 70 рішення у справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04), ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правомірно вийшов за межі позовних вимог і зобов`язав ПФУ повторно розглянути заяву представника позивача про поновлення пенсії в установленому законом порядку.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги, в силу викладеного вище, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року у справі № 300/943/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 20 липня 2021 року.