Справа № 580/388/21
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2021-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/388/21 Головуючий у 1-й інстанції: Білоноженко М.А.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23.04.2021 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

1) визнати протиправним незазначення загальної вислуги у 16 років 8 місяці 20 днів в наказі № 274 від 11.12.2020 по (стройовій частині);

2) зобов`язати військову частину НОМЕР_1 внести зміни у наказ № 274 від 11.12.2020 по (стройовій частині), в якому вказати про загальну вислугу років - 16 років 8 місяці 20 днів; компенсацію грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік; грошову компенсацію за 14 днів невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2021 рік, грошову допомогу при звільненні у розмірі 50 відсотків грошового забезпечення за 16 років загальної вислуги років;

3) визнати протиправним ненарахування та невиплату ОСОБА_1 :

- компенсації грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік;

- грошової компенсації за 14 днів невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2021 рік;

- грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків грошового забезпечення за 16 років загальної вислуги років;

4) зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 :

- компенсацію грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік;

- грошову компенсацію за 14 днів невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2021 рік;

- грошову допомогу при звільненні у розмірі 50 відсотків грошового забезпечення за 16 років загальної вислуги років.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 23.04.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 07.12.2020 № 72-РС позивача звільнено з військової служби у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.12.2020 № 274 позивача, звільненого з військової служби наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 07.12.2020 № 72-РС у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення - 06.01.2021.

У зазначеному наказі вказано:

- з 11 грудня 2020 року по 06 січня 2021 року надати другу частину невикористаної щорічної основної відпустки за 2020 рік, з урахуванням святкових днів 25.12.2020, та 01.01.2021, 06.01.2021 виключити зі списків особового складу частини, усіх видів забезпечення і направити для зарахування на військовий облік до Золотоніського РТЦК та СП Черкаської області;

- виплатити грошову компенсацію за 14 днів невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2020 року, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення;

- грошова допомога на оздоровлення за 2020 рік виплачена.

- вислуга років у Збройних Силах України становить: календарна 15 (п`ятнадцять) років 09 (дев`ять) місяців 08 (вісім) днів, пільгова 00 (нуль) років 11 (одинадцять) місяців 12 (дванадцять) днів;

- вислуга років в Збройних Силах України (з моменту останнього призову) складає 02 (два) роки, 01 (один) місяць 07 (сім) днів;

- виплатити грошову допомогу при звільненні у розмірі 50 відсотків грошового забезпечення за 02 (два) календарних років безперервної служби.

Вважаючи протиправним незазначення розміру загальної вислуги у 16 років 8 місяці 20 днів та невиплати грошової допомоги при звільненні за 16 років загальної вислуги років, а також компенсації грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік та грошової компенсації за 14 днів невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2021 рік, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав і законних інтересів.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ).

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону № 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст. 40 Закону № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Так, ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-XII встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Частиною 2 ст. 15 Закону № 2011-XII передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до абз. 6 п. 2 ст. 15 Закону № 2011-ХІІ у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Як вірно було встановлено судом першої інстанції, вказаним вище положенням Закону № 2011-XII повністю кореспондують положення п.п. 1,7 Розділу ХХХІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260.

З аналізу вказаних положень вбачається, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. При цьому, у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Як вбачається з витягу із послужного списку позивача, останній був звільнений з лав збройних сил у запас - 01.06.1984 року. У період з 01.10.1984 по 27.05.1996 позивач перебував на службі в органах внутрішніх справ. В подальшому, 29.11.2018 призваний на військову службу за контрактом. Вислуга років позивача з останнього призову складає 2 роки 1 місяць 7 днів.

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.12.2020 № 274 позивача звільнено з військової служби у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та визначено, що вислуга років у Збройних Силах України становить: календарна 15 років 09 місяців 08 днів, пільгова 00 років 11 місяців 12 днів; вислуга років в Збройних Силах України (з моменту останнього призову) складає 02 роки, 01 місяць 07 днів. При цьому, виплачено грошову допомогу при звільненні у розмірі 50 відсотків грошового забезпечення за 02 (два) календарні роки безперервної служби.

З урахуванням зазначених обставин, вбачається, що відповідачем здійснено виплату грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків грошового забезпечення позивачу за період його календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби.

Колегія суддів звертає увагу на висновок Верховного Суду у постанові від 12.11.2020 у справі № 640/3835/19, де зазначено, що факт набуття чи ненабуття позивачем права на виплату одноразової грошової допомоги при попередньому звільненні, відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є ключовим при вирішенні питання зарахування періоду попередньої служби для розрахунку одноразової грошової допомоги у разі повторного звільнення військовослужбовця з військової служби. Зазначено, що судами не було встановлено чи мав позивач на момент звільнення зі служби з поліції право на пенсію за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки вказана обставина відповідно до статті 9 вказаного Закону також є необхідною умовою для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні. Наголосив, що наведене дає підстави стверджувати про невжиття належних заходів щодо офіційного з`ясування обставин справи

Щодо обставин набуття чи ненабуття позивачем права на виплату одноразової грошової допомоги при попередньому звільненні, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до змісту п. 10 Постанови КМ України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» від 17.07.1992 № 393 (далі Постанова № 393) (в редакції чинній на момент звільнення позивача з органів внутрішніх справ - 27.05.1996) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби), особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ при звільненні з військової служби або з органів внутрішніх справ виплачується грошова допомога у розмірі 5-місячного грошового забезпечення.

Тобто, позивачу в розумінні п. 10 Постанови № 393, як особі рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, яка звільнялася зі служби, повинні були здійснити виплату грошової допомоги у розмірі 5-місячного грошового забезпечення саме органи внутрішніх справ України.

Аналогічні обставини стосуються змісту ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивач набув право на грошову допомогу при звільненні з органів внутрішніх справ.

При цьому, позивач відповідно до положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» мав вислугу років станом на 06.01.2021 у календарному обчисленні 15 років 9 місяців 8 днів. Однак, вислуга років військової служби з дня останнього зарахування на службу становила повних 2 роки.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач правомірно здійснив виплату одноразової грошової допомоги за період військової служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, оскільки позивач набув право на отримання грошової допомоги при попередньому звільненні з органів внутрішніх справ.

Вказане дає можливість колегії суддів не брати до уваги доводи апелянта щодо прирівняння загального строку служби позивача, необхідного для призначення пенсії до строку військової служби, за який відповідач зобов`язаний виплатити одноразову грошову допомогу.

Посилання апелянта на постанови Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 808/2104/17 та від 14.04.2021 у справі № 480/4241/18 колегія суддів вважає помилковими та не беруться колегією суддів до уваги, оскільки ці справи не є релевантними та спірні відносини склалися щодо інших обставин.

Так, предметом розгляду справи № 808/2104/17 слугувало питання можливості зарахування пільгової вислуги до складу календарної, при вирішенні питання щодо наявності у особи права на отримання грошової допомоги передбаченої п. 2 ст. 15 Закону № 2011-XII, оскільки у позивача в даній справі обсяг календарної вислуги становив менше 10 років.

Предметом розгляду справи № 480/4241/18 слугувало питання можливості призначення пенсій за вислугу років за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на пільгових умовах відповідно до Порядку № 393.

Разом з тим, фактичні обставини справи 580/388/21 суттєво відрізняються від обставин у справах № 808/2104/17 та № 480/4241/18, оскільки предметом даної справи не являється призначення пенсії та у позивача наявний обсяг календарної вислуги більше 10 років, а ключовим питанням у даній справі є врахування періоду попередньої служби для виплати з його урахуванням грошової допомоги.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу при звільненні у розмірі 50 відсотків грошового забезпечення за 16 років загальної вислуги років.

Щодо позовних вимог щодо виплати грошової компенсації за 14 днів невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2021 рік, та компенсації грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік, колегія суддів зазначає наступне.

Як вже було зазначено вище, згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.12.2020 № 274 позивача, звільненого з військової служби наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 07.12.2020 № 72-РС у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення - 06.01.2021.

Відповідно до п. 4 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, накази про звільнення яких підписано в минулому році, але не виключеним із списків військової частини, відпустки за період служби в поточному році не надаються.

Колегія суддів зазначає, що оскільки звільнення позивача з військової служби відбулось 07.12.2020 згідно наказу (по особовому складу) від 07.12.2020 №72-РС, то право на додаткову відпустку, як учаснику бойових дій за 2021 рік, позивач не набув, у зв`язку із чим відсутні підстави для виплати її грошової компенсації, що вірно було встановлено судом першої інстанції.

Згідно пункту 1 Розділу ХХІІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

З огляду на те, що позивача звільнено з військової служби у 2020 році, права на отримання щорічної основної відпустки у 2021 році позивач не набув, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що підстави для нарахування та виплати грошової допомоги на оздоровлення позивачу за 2021 рік, як і її компенсації, відсутні.

Вищевикладене свідчить про необґрунтованість і цієї частини позовних вимог щодо зобов`язання відповідача внести зміни у наказ № 274 від 11.12.2020 (по стройовій частині) зазначивши про компенсацію грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік, грошової компенсації за 14 днів невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2021 рік, грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків грошового забезпечення за 16 років загальної вислуги років.

Щодо позовних вимог про внесення змін до наказу № 274 від 11.12.2020, зазначивши загальну вислугу років - 16 років 8 місяці 20 днів, колегія суддів зазначає наступне.

Як вірно було зазначено судом першої інстанції, загальні вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами у військових частинах (установах) Збройних Сил України, штабах угруповань військ, включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік, зберігання і контроль за виконанням встановлено Інструкцією з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Силу України № 124 від 07.04.2017 (далі - Інструкція № 124).

Додаток 1 Інструкції № 124 (п.2.3.12) передбачає зазначення під час звільнення з військової служби вислуги у Збройних Силах України, зокрема: календарної та пільгової на день виключення із списків.

Зазначення у наказі про виключення особи зі списків військової частини загальної вислуги років Інструкцією № 124 не передбачено, що виключає можливість визнання протиправними дії відповідача щодо незазначення загальної вислуги років у наказі № 274 від 11.12.2020.

Щодо поданої до суду апеляційної інстанції заяви ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог, в якій він просить зобов`язати військову частину НОМЕР_1 внести зміни в наказ № 274 від 11.12.2020 (по стройовій частині) та вказати в ньому правильну пільгову вислугу років, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою ст. 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що позовну вимогу про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 внести зміни в наказ № 274 від 11.12.2020 (по стройовій частині), в якому вказати правильну пільгову вислугу років, позивачем в адміністративному позові заявлено не було, а суд першої інстанції при розгляді даної адміністративної справи вказану вимогу не розглядав та не досліджував.

Частиною 5 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Отже, оскільки позивачем в адміністративному позові не було заявлено зазначеної вище позовної вимоги, а суд першої інстанції при розгляді даної адміністративної справи вказану вимогу не розглядав та не досліджував, то суд апеляційної інстанції не може її розглядати та робити будь-які правові висновки з цих питань.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23.04.2021 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.