Справа № 240/5595/21
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
21 липня 2021 року м. Житомир справа № 240/5595/21
категорія 112010201
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Лавренчук О.В.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії,
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області в якому просить:
- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо переведення ОСОБА_1 - з пенсії по інвалідності на пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХП;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити та здійснити нарахування й виплату з 26.01.2021 пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723, взявши до уваги довідку про середній заробіток на аналогічній посаді на 26 січня 2021 року та довідку про складові заробітної плати на аналогічній посаді для призначення пенсії державного службовця на момент звернення, а саме 26 січня 2021 року.
В обґрунтування позовних вимог вказує, що було призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", при цьому продовжувала працювати на посаді державного службовця. Наказом від 29 серпня 2016 року позивача було звільнено з посади головного спеціаліста відділу з питань призначення та перерахунку пенсій Романівського відділу Бердичівського об`єднаного Управління Пенсійного Фонду України в Житомирській області, відповідно до ч.1 ст. 86 ЗУ «Про державну службу» та згідно ст. 36 Кодексу Законів про працю України за згодою сторін. Зазначає, що 26 січня 2021 року, звернулася до відповідача із заявою про переведення з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058 на пенсію по інвалідності державного службовця, відповідно до вимог статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723. Листом від 21.03.2021 відповідач відмовив у задоволенні заяви, оскільки позивач, на думку відповідача не досягла відповідного віку, а саме - 60 років, а також не додала довідки про стаж державної служби, хоча надала оригінал трудової книжки. Вважає відмову відповідача незаконною а їх дії протиправними.
Разом з позовною заявою позивачем подано клопотання про витребування доказів.
Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області надати до суду у термін, протягом п`ятнадцяти днів, з дня отримання даної ухвали, належним чином завірені копії матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 .
До суду 11.05.2021 надійшли копії матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 .
Відділом документального забезпечення суду 13.05.2021 зареєстровано відзив на позовну заяву. Заперечуючи позовні вимоги відповідач вказує, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених ч. 1 ст. 37 Закону №3723 і Прикінцевих та перехідних положень Закону , а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби. Позивачка не досягла 60-річного віку, встановленого ч. 1 ст. 37 Закону 3723-Х11. Крім того, позивачем до заяви про перерахунок пенсії не було не надано довідки про складові заробітної плати станом на дату звернення та довідка про складові заробітної плати (надбавки та премії) за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією, але не раніше 01 травня 2016 року. Відповідно до ч.3 ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду. Просить відмовити у задоволенні позову.
Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтями 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, суд дійшов наступних висновків.
Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Згідно записів у трудовій книжці позивача, 06.07.1994 ОСОБА_1 прийняла присягу державного службовця та до 31.12.2009 працювала на державній службі, після чого, із 04.01.2010 по 29.02.2016, із 03.03.2016 по 25.07.2016 - продовжувала перебувати на державній службі.
Отже, загальний стаж державної служби становить більше 20 років.
Відсутній спір щодо наявності у позивача необхідного стажу державної служби.
Із 04.01.2010 по 29.02.2016 позивач працювала в органах Пенсійного фонду України в Житомирській області на посадах державної служби, а із 03.03.2016 по 25.07.2016 у Відділі Держгеокадастру у Романівському районі Житомирської області.
З матеріалів пенсійної справи вбачається, що позивачу при первинному огляді встановлено третю групу інвалідності з 17.02.2009 (виписка з акту огляду МСЕК №112040). Черговий переогляд 25.02.2010.
Встановлено, що 10.04.2009 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії по інвалідності.
Як вбачається з протоколу №166 від 15.04.2009, що знаходиться в матеріалах пенсійної справи копію якого надано до суду відповідачем, позивачу призначено пенсію по інвалідності.
Сторонами визнається, що позивачу із 2009 року призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
При повторному огляді, ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності з 23.02.2010 (виписка з акту огляду МСЕК №127761, дата чергового переогляду 23.02.2012), з 28.02.2012 (виписка з акту огляду МСЕК №256806, дата чергового переогляду 27.02.2015). Із з 24.02.2015 позивачу встановлено другу групу інвалідності (виписка з акту огляду МСЕК №088755, безтерміново).
З матеріалів пенсійної справи вбачається, що 26 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про перехід на пенсію за іншим законом у якому міститься дописка кульковою ручкою: "перевести мене на пенсію по інвалідності, яка настала під час проходження державної служби згідно ЗУ "Про державну службу" в розмірі 60% страхових в-ів, середніх розмірах за місяць, що передує зверненню". До заяви додано: заяву, паспорт, виписку з акту огляду МСЕК №088755, диплом, довідка з ДПІ про облік як суб`єкт підприємницької діяльності, довідка із СПОВ про заробітну плату з 01.07.2000 по день звернення, довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, інший документ № НОМЕР_1 .
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, а свої права та інтереси порушеними, позивач звернулась до суду.
Щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 26.01.2021 у порядку Закону України "Про звернення громадян".
Матеріалами адміністративної справи підтверджується, що 26 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про перехід на пенсію за іншим законом у якому міститься дописка кульковою ручкою: "перевести мене на пенсію по інвалідності, яка настала під час проходження державної служби згідно ЗУ "Про державну службу" в розмірі 60% страхових в-ів, середніх розмірах за місяць, що передує зверненню".
Згідно положень ч. 1 ст. 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058), заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Частиною 5 ст. 45 Закону №1058 передбачено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії. Цей строк може бути продовжено за рішенням керівника територіального органу Пенсійного фонду України на строк проведення додаткової перевірки достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умов їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсію, але не більше ніж на 15 днів.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затверджений постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1, на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до вимог п. 1.1 Порядку №22-1, заява про призначення, перерахунок пенсії, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).
У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через вебпортал таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача вебпорталу) (п. 1.9 Порядку №22-1)
Судом досліджено копію заяви ОСОБА_1 від 26.01.2021 та встановлено, що її форма відповідає Додатку 1 до Порядку 22-1.
Матеріали пенсійної справи не містять, а відповідачем не надано до суду доказів здійснення відповідних записів про необхідність подання заявником - ОСОБА_1 документів окрім тих, що вказані у розписці - повідомленні.
Пунктом 4.1 розділу IV Порядку № 22-1 визначено, що заяви про перерахунок пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший, припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, тощо приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.
Пунктами 4.2 та 4.3 розділу IV Порядку №22-1 визначено, що при прийманні документів орган, що призначає пенсію: реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта; повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів; видає особі або посадовій особі розписку із зазначенням дати прийняття заяви, переліку одержаних і відсутніх документів, строку подання додаткових документів для призначення пенсії та пам`ятку пенсіонеру (додаток 6).
Рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи. Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Отже, чинним законодавством України передбачено два альтернативні варіанти рішень, які можуть бути прийняті органами Пенсійного фонду за результатами розгляду заяви про призначення (переведення, перерахунку) пенсії: про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії, незалежно, яким способом подана заява заявником. Тобто, у разі звернення особи до пенсійного органу із заявою про призначення (перерахунок, переведення) пенсії, останній зобов`язаний розглянути подану заяву та прийняти відповідне рішення.

Матеріалами адміністративної справи підтверджується, що відповідачем не приймалось рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 26.01.2021, а було направлено лист від №0600-0205-8/10256 від 04.02.2021, в якому повідомлено, що заяву розглянуто в порядку Закону України "Про звернення громадян".

Приписами а. 4.7 Порядку №22-1 визначено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що відповідачем не було розглянуто заяву ОСОБА_1 від 26.01.2021 по суті, відповідного рішення за результатом її розгляду не приймалось, що свідчить про те, що Головне управління допустило протиправну бездіяльність.

Щодо права позивача на пенсію по інвалідності згідно Закону України "Про державну службу".

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначає закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII.

Відповідно до пункту 2 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII з 01.05.2016 втратив чинність закон України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII, крім статті 37, що застосовується до осіб зазначених у пункті 10 і 12 цього розділу.

Пунктами 10, 12 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII передбачено, що Державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., №52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Отже, за наявності в особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII, у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною 1 статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (1058-15 ), за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" ( 1058-15 ), у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, а які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01.01.2011 - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Частиною 9 статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII визначено, що пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною 1 цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно цього Закону, призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.

Якщо інваліду I або II групи було встановлено III групу інвалідності, то в разі наступного визнання його інвалідом I або II групи право на отримання раніше призначеної пенсії на умовах, передбачених цим Законом, поновлюється з дня встановлення I або II групи інвалідності за умови, якщо після припинення виплати пенсії минуло не більше п`яти років. У такому самому порядку визначається право на отримання пенсії по інвалідності на умовах, передбачених цим Законом, особам, яким така пенсія не була призначена у зв`язку з продовженням перебування зазначених осіб на державній службі (частина 12 статті 37 закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII).

Відповідачем не заперечується наявність у позивача необхідного стажу на державній службі, зокрем, згідно записів у трудовій книжці, він становить понад 20 років, з 24 лютого 2015 року ОСОБА_1 встановлена ІІ група інвалідності безтерміново, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12ААА №088755.

Оскільки позивач є інвалідом ІІ групи, має стаж на посаді державної служби понад 20 років, перед зверненням за призначенням пенсії працювала на посаді, віднесеній до посад державних службовців, то суд вважає, що позивач має право на призначення пенсії по інвалідності згідно зі статтею 37 закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII, та, відповідно, правові підстави для переведення з пенсії по інвалідності, призначеної їй згідно із Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV, на пенсію державного службовця по інвалідності ІІ групи відповідно до Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII.

Посилання відповідача на статтю 90 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII, відповідно до якої пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV та пункт 3 Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, як на підставу для відмови позивачу у призначенні пенсії по інвалідності на підставі статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII, суд вважає безпідставним, оскільки позивач має право на призначення пенсії по інвалідності за правилами пунктів 10, 12 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положень" Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII, якими не передбачено нарахування пенсії по інвалідності з такою умовою, як досягнення певного віку.

Подібна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у рішенні від 13.02.2019 по зразковій справі №822/524/18 (Пз/9901/23/18).

Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України" зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Положеннями статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови в переведенні з пенсії по інвалідності, призначеної згідно із Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію по інвалідності згідно із Законом України "Про державну службу" є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в яких позивач просить зобов`язати відповідача призначити та здійснити нарахування й виплату з 26.01.2021 пенсії по інвалідності державного службовця відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723, взявши до уваги довідку про середній заробіток на аналогічній посаді на 26 січня 2021 року та довідку про складові заробітної плати на аналогічній посаді для призначення пенсії державного службовця на момент звернення, а саме 26 січня 2021 року.

Як зазначено судом вище, за результатом розгляду адміністративної справи встановлено право позивача на пенсію по інвалідності згідно з пунктами 10 і 12 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 10.12.2015 №889-VIII "Про державну службу" пенсії відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 року №3723-XII "Про державну службу".

Пунктом 4 та 5 Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2016 р. №622, пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права, в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та відповідного рангу за останнім місцем роботи на державній службі, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до вимог п. 1.1 Порядку №22-1, заява про призначення, перерахунок пенсії, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр). У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через вебпортал таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача вебпорталу) (п. 1.9 Порядку №22-1)

Пунктами 4.2 та 4.3 розділу IV Порядку №22-1 визначено, що при прийманні документів орган, що призначає пенсію: реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта; повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів; видає особі або посадовій особі розписку із зазначенням дати прийняття заяви, переліку одержаних і відсутніх документів, строку подання додаткових документів для призначення пенсії та пам`ятку пенсіонеру (додаток 6).

Отже, обов`язок щодо перевірки надання заявником документів, необхідних для прийняття органом Пенсійного фонду України рішення за результатом розгляду заяви про призначення пенсії, покладається саме на орган, що призначає пенсію.

Разом з тим, судом встановлено та матеріалами адміністративної справи підтверджується, що при прийнятті від ОСОБА_1 заяви від 26.01.2021 та доданих до неї документів, відповідачем не було повідомлено заявника про необхідність надання додаткових документів, зокрема, довідки про "складові заробітної плати станом на дату звернення" та "довідки про складові заробітної плати (надбавки та премії) за будь які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією, але не раніше 01 травня 2016 року", про які вказує у своєму листі від 04.02.2021 №0600-0205-8/10256.

Вказана обставина не спростовується відповідачем у відзиві.

Разом з тим, суд зазначає, що такий спосіб захисту, як зобов`язання прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Оскільки протиправна бездіяльність відповідача полягає у неприйнятті ним за результатом розгляду заяви від 26.01.2021, жодного з тих рішень, які передбачені чинним законодавством України", у визначений законом строк, а лист не є рішенням суб`єкта владних повноважень з урахуванням встановлених обставин, належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області прийняти відповідне рішення.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є частково обґрунтованими, а вимоги такими, що належить до часткового задоволення.

З урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України завдань суду як державної правозахисної інституції, суд дійшов висновку, що з метою захисту порушених прав та інтересів позивача слід зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26 січня 2021 року, з урахуванням висновків суду.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частинами 3,4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З урахуванням викладеного, зазначеними положеннями КАС України передбачені вимоги щодо документального підтвердження витрат на правничу допомогу адвоката.

У якості підтвердження здійснення витрат на правничу допомогу, представник позивача надав договір про надання правничої допомоги від 25.02.2021, розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу, ордер серії ЖТ №070716 на надання правової допомоги, квитанцію до прибуткового касового ордеру від 01.03.2021.

Як вбачається розрахунку суми гонорару за надану правничу допомогу, адвокатом Мартинюк Н.В., яка діє на підставі Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю ЖТ №000850, надано правову допомогу на суму 3000,00 грн.

Відповідно до ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно вимог ч. 7 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Таким чином, з огляду на рівень складності справи, її значення для позивача та обсяг наданих послуг, а також враховуючи часткове задоволення позовних вимогн, суд, вважає, що слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1500,00 грн

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. О.Ольжича, 7, м.Житомир,10003, ), - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо неприйняття рішення за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 від 26 січня 2021 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26 січня 2021 року та прийняти рішення по суті з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати у сумі 1500 ( одна тисяча пятсот ) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Лавренчук