Справа № 640/23421/20
Суддя: Мамедова Ю.Т.
Дата ухвалення: 2021-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 липня 2021 року №640/23421/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мамедової Ю.Т., розглянувши у письмовому адміністративному проваджені адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (також далі - суд) надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач) про скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бочковського Тараса Олександровича від 02.03.2017 р. у виконавчому провадженні №49536938 про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 618900,70 грн.

Ухвалою суду від 26.10.2020 р. відкрито провадження в адміністративній справі №640/23421/20 (далі - справа), яку вирішено розглядати в порядку ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а також витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження ВП №49536938.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що оскаржувана постанова прийнята відповідачем безпідставно та з порушенням вимог чинного законодавства, а тому є протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибув, письмового відзиву на позовну заяву до суду не подавав.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

У подальшому, ухвалою суду від 13.01.2021 р. повторно витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження ВП №49536938, які були надані відповідачем.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Святошинським районним судом міста Києва 27.11.2015 р. видано виконавчий лист №759/3713/14-ц, згідно якого у погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 11.10.2007 р. №001-2902/756-0286 у сумі 694644,87 швейцарських франків, що за офіційним курсом НБУ складало 6189007 грн. визначено звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 157,90 кв. м, шляхом продажу з прилюдних торгів, встановивши початкову ціну відповідно до оцінки спеціаліста.

На прилюдні торги відповідачем було передано не всю квартиру - предмет іпотеки, а 1/4 квартири, що розташована в АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 та у зв`язку з тим, що торги з реалізації 1/4 квартири не відбулися на підставі відсутності допущених учасників торгів, державним виконавцем було складено Акт про реалізацію предмета іпотеки №49536938 від 20.02.2017 р., згідно якого 1/4 частини квартири, було передано стягувачу ПАТ «Універсал Банк» за початковою ціною, а саме: 709000, 00 грн. шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна, в порядку ст. 49 Закону України "Про іпотеку".

21.09.2020 р. позивач отримав оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору від 02.03.2017 р. у ВП №49536938 у розмірі 618900,00 грн. та копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 04.10.2017 р. у ВП №54763392, що підтверджується наданими позивачем доказами та не заперечувалось відповідачем.

Незгода позивача із прийнятою державним виконавцем відповідача постановою від 02.03.2017 р. у виконавчому провадженні №49536938 про стягнення виконавчого збору, зумовила його звернення з даним позовом до суду, при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII, визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до статі 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження здійснюється з дотриманням принципу співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частиною першою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за заявою стягувача виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частини першої та другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Приписами статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначені підстави повернення виконавчого документу стягувачу.

Відповідно до частини сьомої статті 51 Закону України «Про виконавче провадження», примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Приписами статті 11 Закону України «Про іпотеку» визначено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

В силу приписів статті 5 Закону України "Про іпотеку", вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб`єктом оціночної діяльності у випадках, восстановлениях законом або договором.

Як встановлено судом, під час примусового виконання виконавчого листа №759/3713/14-ц, виданого Святошинським районним судом м. Києва 27.11.2015 р., головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бочковським Т.О. було складено акт про реалізацію предмета іпотеки №49536938 від 20.02.2017 р., в якому зазначено наступне: згідно договору іпотеки від 11.10.2007 р., зареєстровано в реєстрі за №1911з, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. боржниками : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 для забезпечення виконання в повному обсязі своїх зобов`язань за кредитним договором від 11.10.2007 р. №001-2902/756-0286, передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 157, 90 кв. м, яка належить останнім на праві власності.

Іпотекодержатель - ВАТ «Банк Універсальний», Іпотекодавець - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , згідно свідоцтва про право власності на житло від 04.12.2006 р., виданим Святошинською районною у м. Києві радою, ОСОБА_4 належить на праві власності 1/4 частина вказаної квартири.

Початкова ціна продажу предмета іпотеки на перших торгах становила - 709000,00 грн. (вартість визначена суб`єктом оціночної діяльності ПП «Консалтингова група «АРГО-ЕКСПЕРТ»).

Як свідчить протокол проведення електронних торгів №218553 від 12.12.2016 р., перші торги з реалізації 1/4 частини зазначеної квартири не відбулися через відсутність допущених учасників торгів.

Початкова ціна продажу предмета іпотеки на других торгах становила 567200,00 грн. За результатами цих прилюдних торгів іпотекодержатель скористався своїм правом, передбаченим ст. 49 Закону України «Про іпотеку», і придбав 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 за 709000,00 грн., шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна.

У зв`язку із цим, постановою про стягнення виконавчого збору від 02.03.2017 р. ВП №49536938 з ОСОБА_1 стягнуто виконавчий збір в розмірі 618900,70 грн., що становить 10 відсотків від загальної суми, визначеної виконавчим листом суду, тобто від суми 6189007,00 грн.

Проте, суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази вважає, що сума, яка підлягає стягнення у якості виконавчого збору, відповідачем визначена неправомірно з огляду на наступне.

Відповідальність іпотекодавця в основному зобов`язанні, обмежується вартістю майна, переданого в іпотеку.

В силу приписів статті 5 Закону України "Про іпотеку", вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб`єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.

Тобто, обсяг відповідальності обмежений вартістю майна, переданого ним в іпотеку, у зв`язку із чим збільшення обсягу відповідальності іпотекодавця неможливе.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 29.03.2017 у справі №3-1591гс16.

Згідно ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Відповідно до акту про реалізацію предмета іпотеки №49536938 від 20.02.2017 р., стягувач (він же й іпотекодержатель) придбав належну позивачу частину квартири, шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна за початковою ціною 709000,00 грн.

Таким чином, стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 618900,00 грн. значно перевищує 10 відсотків від суми вартості майна боржника, яке було реалізовано, а становить 88% від початкової вартості ціни ј квартири, яка належала позивачу на праві власності, що є неприпустимим.

Отже, на думку суду, позивачем доведено наявність правових підстав для визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 02.03.2017 р. ВП №49536938

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з`ясованих судом обставин вбачається, що позов ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню повністю.

Суд також звертає увагу, що відповідно до вимог п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів, відтак, суд вважає за доцільне, задовольняючи позов, викласти зміст резолютивної частини постанови, з урахуванням специфіки позовних вимог, відповідно до ч. 2 ст. 245 КАС України.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає сплачена сума судового збору у розмірі 6189,00 грн.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 72-77, 90, 139, 192, 241-246, 250, 255 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (місцезнаходження: 01001, м. Київ, пров. Музейний, 2-Д; ) про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бочковського Тараса Олександровича від 02.03.2017 р. у виконавчому провадженні №49536938 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 618900,70 грн. (шістсот вісімнадцять тисяч дев`ятсот гривень сімдесят копійок).

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у розмірі 6189,00 грн. (шість тисяч сто вісімдесят дев`ять гривень нуль копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених ст. 287 КАС України, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Суддя Ю.Т. Мамедова