Справа № 540/2454/21
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2021-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2021 р.м.ОдесаСправа № 540/2454/21
Головуючий в 1 інстанції: Ковбій О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Кравця О.О.,

Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Херсонського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, Управління праці та соціального захисту населення Суворовської районної у м. Херсоні ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

01 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Херсонського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, Управління праці та соціального захисту населення Суворовської районної у м. Херсоні ради, в якому позивач просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Херсонського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат і Управління праці та соціального захисту населення Суворовської районної у м. Херсоні ради, щодо не нарахування та не виплати йому в 2020, 2021 роках допомоги до 5 травня для осіб з інвалідністю III групи внаслідок війни у розмірі, який передбачений ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту», а саме сім мінімальних пенсій за віком;

- стягнути з Херсонського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат на користь позивача недоплачену частину щорічної разової грошової допомоги до 5 травня для осіб з інвалідністю III групи внаслідок війни у розмірі 8306,00 грн. за 2020 рік;

- стягнути з Херсонського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат на користь позивача недоплачену частину щорічної разової грошової допомоги до 5 травня для осіб з інвалідністю III групи внаслідок війни у розмірі 8992,00 грн. за 2021 рік.

Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року адміністративний позов було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. Судом першої інстанції зокрема зазначено, що позивачем не подано заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду та не обґрунтовано поважність пропуску цього строку, як і не надано доказів того, що строк звернення до суду не пропущено.

14 червня 2021 року позивачем до Херсонського окружного адміністративного суду на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху позивачем подано заяву про поновлення строків звернення до суду.

Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Херсонського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат і Управління праці та соціального захисту населення Суворовської районної у м.Херсоні ради, щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 в 2020 році допомоги до 5 травня для осіб з інвалідністю III групи внаслідок війни у розмірі, який передбачений ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту», а саме сім мінімальних пенсій за віком та про стягнення з Херсонського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат на користь позивача недоплаченої частини щорічної разової грошової допомоги до 5 травня для осіб з інвалідністю III групи внаслідок війни у розмірі 8306,00 грн за 2020 рік повернуто позивачу.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на звуження змісту та обсягу його прав і свобод, а також порушення судом норм матеріального і процесуального права, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану ухвалу та передати справу на розгляд суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що перебіг строку на звернення до суду розпочався і закінчився під час дії карантину, при цьому держава проводила інформаційну компанію, якою закликала людей без нагальної потреби не виходити на вулиці і зменшити соціальні контакти. Апелянт вказує, що він має статус особи з інвалідністю 3 групи, та цукровий діабет, він дотримувався всіх рекомендацій, а в подальшому його госпіталізовано до обласного госпіталю для ветеранів війни до неврологічного відділення у стані середньої важкості, що підтверджується Епікризом № 00269. На думку апелянта, суд першої інстанції вищезазначені обставини не врахував, при цьому доказом, що введені в країні обмежувальні заходи об`єктивно унеможливили його звернення до суду, є саме вищезазначений Епікриз.

Крім того, апелянт вважає, що оскільки у виплаті недоплаченої суми йому було відмовлено листом від 24.05.2021 №01-4/2198, саме із вказаної дати позивач дізнався про порушення своїх прав. Апелянт вважає, що повернення адміністративного позову унеможливило його доступ до правосуддя для повного захисту своїх законних прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Повертаючи позовну заяву в частині позовних вимог у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, суд першої інстанції виходив з того, що про порушення прав позивачу було відомо, з 30 вересня 2020 року, а з позовом він звернувся до суду 01.06.2021 року, тобто з пропуском встановленого ст.122 КАС України шестимісячного строку. За висновками суду першої інстанції, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження вказаних ним тверджень стосовно того, що введені в країні обмежувальні заходи об`єктивно унеможливили його звернення до суду раніше.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За змістом ч. 1 ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами .

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 КАС України).

Згідно положень ч. ч. 1, 2 ст. 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому, "повинна була дізнатися" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.

Так, предметом позову у даній справі є питання щодо отримання невиплаченої частини одноразової грошової допомоги до 05 травня за 2020 рік.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-XII від 22.10.1993 року щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12-16 цього Закону, здійснює центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення, через відділення зв`язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання.

Особи, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги.

Таким чином, 30 вересня відповідного року - встановлений законом кінцевий строк, до якого могла бути здійснена виплата вказаної допомоги.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, у 2020 році позивачем була отримана разова грошової допомоги до 5 травня у сумі 3160,00 грн., що визнається в тексті позовної заяви.

Верховний Суд у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 380/5202/20 в аналогічних правовідносинах зазначив, що спірна виплата є регулярною та виплачується один раз на рік, тому про порушення своїх прав позивач міг дізнатись у квітні-травні відповідного року при отриманні щорічної допомоги до 5 травня.

Як вбачається, з матеріалів справи адміністративний позов було подано до суду 01 червня 2021 року, тобто позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду.

На підставі ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України» зазначено, зокрема: заявник не зміг довести, що він вчиняв будь-які кроки, щоб довідатись про стан провадження у його справі, отже його скарга є необґрунтованою, оскільки є невідповідною вимозі «розумного строку».

Таким чином, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Щодо доводів апелянта, що введені в країні карантинні заходи об`єктивно унеможливили його звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 731-IX), який набрав чинності 17.07.2020, пункт 3 Прикінцевих положень КАС України викладено в наступній редакції: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином».

Доводи апелянта, що держава проводила інформаційну компанію, якою закликала людей без нагальної потреби не виходити на вулиці і зменшити соціальні контакти, колегія суддів оцінює критично, оскільки вказані обмеження мали та мають рекомендаційний характер, тобто не є непереборними та об`єктивно не перешкоджають зверненню до суду із дотриманням процесуальних строків.

Колегія суддів зазначає, що зазначення лише обставини про дію карантинних заходів не є достатнім доводом щодо об`єктивної неможливості звернення до суду в межах строку звернення. Позивачем не зазначено обставин та не надано доказів, які б доводили, що запровадження карантинних заходів не дозволило позивачу скористатись судовим захистом. Окрім того, позивач не був позбавлений можливості подати позовну заяву через підсистему "Електронний суд" або через представника.

Аналогічну правову позицію було висловлено Верховним Судом у постанові від 13 травня 2021 року (справа №240/18478/20).

Наявність у позивача цукрового діабету жодними доказами не підтверджена, водночас в Епікризі № 00269 у розділі «Анамнез життя», наданому позивачем до суду, зазначено зокрема: «Цукровий діабет… заперечує».

При цьому з Епікризу № 00269 вбачається, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні у період з 18.02.2021 року по 01.03.2021 року та був госпіталізований у стані середньої важкості, жодних доказів щодо подальшого перебігу захворювання, зокрема із симптомами, які б об`єктивно перешкоджали зверненню до суду, не надано.

Стосовно доводів апелянта, що оскільки у виплаті недоплаченої суми йому було відмовлено листом від 24.05.2021 №01-4/2198, саме із вказаної дати позивач дізнався про порушення своїх прав, колегія суддів зазначає, що отримання позивачем листа відповідача у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права, і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду. Отже, отримання позивачем зазначеного листа відповідача не впливає на переривання установленого процесуального строку та не спростовує обізнаність позивача про розмір виплат та можливе порушення його прав.

Згідно висновків Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав, викладених у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19, реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Стосовно доводів апелянта, що повернення адміністративного позову унеможливило його доступ до правосуддя для повного захисту своїх законних прав та інтересів шляхом судового розгляду справи, колегія суддів зазначає, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011 обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що будь-які об`єктивні чи суб`єктивні обставини не позбавляли апелянта можливості звернутися до суду у визначені законом строки з відповідним позовом.

З огляду на викладене, з урахуванням часу звернення позивача з позовом до суду, колегія суддів приходить до висновку, що адміністративний позов в частині позовних вимог стосовно виплати недоплаченої частини щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік, подано з пропуском встановленого процесуальним законом строку, а підстави для його поновлення відсутні, наслідком чого є повернення адміністративного позову.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року залишити без задоволення.

Ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Херсонського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, Управління праці та соціального захисту населення Суворовської районної у м. Херсоні ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Кравець

Суддя: Л.Є. Зуєва