Справа № 380/4928/20
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2021-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/4928/20 пров. № А/857/6893/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.

суддя Запотічний І.І.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю:

представник позивача Піка М.Є.

представники відповідачів Скочко А.В., Бірюкова Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року (головуючий суддя Мричко Н.І.,м. Львів, повне судове рішення складено 22 лютого 2021 року)у справі № 380/4928/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Львівської міської ради, відділу комунального господарства Залізничної районної адміністрації про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась в суд першої інстанції з позовом до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради (далі Залізнична районна адміністрація), відділу комунального господарства Залізничної районної адміністрації (далі відділ комунального господарства), виконавчого комітету Львівської міської ради, в якій позивач просила:

- визнати протиправною бездіяльність відділу комунального господарства Залізничної районної адміністрації та Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради щодо незабезпечення безпечних умов руху транспортних засобів і пішоходів та неналежної організації експлуатаційного утримання вулиці Санітарної 15 у місті Львові;

- зобов`язати Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради та відділ комунального господарства Залізничної районної адміністрації включити вулицю Санітарну 15 у місті Львові до титульного списку з ремонту і утримання об`єктів комунального господарства на 2021 рік, за рахунок коштів бюджету міста Львів;

- зобов`язати Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради, відділ комунального господарства Залізничної районної адміністрації та виконавчий комітет Львівської міської ради вжити заходів до належної організації експлуатаційного утримання та забезпечення безпечних умов руху транспортних засобів і пішоходів вулиці Санітарної 15 у місті Львові шляхом організації будівництва автомобільної дороги на вулиці Санітарній 15 у місті Львові.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що на АДРЕСА_1 відсутнє дорожнє покриття, що підтверджується актом обстеження ділянки. Вимога/припис Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції у Львівській області від 02.04.2020 № 391 не виконана, дорожнє покриття на вулиці Санітарній 15 у місті Львові не встановлено. Відповідачі допустили протиправну бездіяльність, оскільки не включали з 2016 по 2020 роки вулицю Санітарну у місті Львові до титульного списку з ремонту і утримання об`єктів комунального господарства за рахунок коштів бюджету розвитку міста Львів, не здійснили паспортизацію вулично-дорожньої мережі по вулиці Санітарній у місті Львові, не організували належне експлуатаційне утримання автомобільної дороги по вулиці Санітарній у місті Львові, всупереч вимогам припису Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції у Львівській області від 02.04.2020 № 391 не організували будівництво автомобільної дороги по вулиці Санітарній у місті Львові.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність відділу комунального господарства Залізничної районної адміністрації та Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради щодо забезпечення безпечних умов руху транспортних засобів і пішоходів та належної організації експлуатаційного утримання вулиці Санітарної 15 у місті Львові;

- зобов`язано Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради, відділ комунального господарства Залізничної районної адміністрації вжити заходів до належної організації експлуатаційного утримання та забезпечення безпечних умов руху транспортних засобів і пішоходів вулиці Санітарній 15 у місті Львові;

- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено;

- стягнуто з Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 (одна тисяча) грн 00коп;

- стягнуто з відділу комунального господарства Залізничної районної адміністрації на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 (одна тисяча) грн 00коп;

- стягнуто з Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 420 (чотириста двадцять) грн 40 коп;

- стягнуто з відділу комунального господарства Залізничної районної адміністрації на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 420 (чотириста двадцять) грн 40 коп.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідачі, Залізнична районна адміністрація, відділ комунального господарства, допустили протиправну бездіяльність щодо забезпечення безпечних умов руху транспортних засобів і пішоходів та належної організації експлуатаційного утримання АДРЕСА_1 . Разом з тим суд першої інстанції вважав, що позовна вимога про зобов`язання Залізничну районну адміністрацію та відділ комунального господарства включити вулицю Санітарну 15 у місті Львові до титульного списку з ремонту і утримання об`єктів комунального господарства на 2021 рік, за рахунок коштів бюджету м. Львів не носить самостійного характеру та охоплюється попередньою позовною вимогою. Щодо зобов`язання відповідачів вжити заходів щодо організації будівництва автомобільної дороги на АДРЕСА_1 , то суд першої інстанції вказав, що така є передчасною, так як будівництву автомобільної дороги передує вчинення інших дій, зокрема, формування та затвердження титульного списку з ремонту доріг.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити резолютивну частину оскарженого рішення, а саме:

- викласти третій абзац резолютивної частини у редакції: «Зобов`язати Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради та відділ комунального господарства Залізничної районної адміністрації включити вулицю Санітарну 15 у місті Львові до титульного списку з ремонту і утримання об`єктів комунального господарства на 2021 рік, за рахунок коштів бюджету міста Львів»; «Зобов`язати Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради, відділ комунального господарства Залізничної районної адміністрації та виконавчий комітет Львівської міської ради вжити заходів до належної організації експлуатаційного утримання та забезпечення безпечних умов руху транспортних засобів і пішоходів АДРЕСА_1 шляхом організації будівництва автомобільної дороги на вулиці Санітарній 15 у місті Львові».

- виключити четвертий абзац резолютивної частини рішення;

- викласти п`ятий та шостий абзаци резолютивної частини у редакції: стягнути з Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 750 (три тисячі сімсот п`ятдесят) грн 00коп; «стягнути з відділу комунального господарства Залізничної районної адміністрації на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3750 (три тисячі сімсот п`ятдесят) грн 00коп».

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що суд обрав неналежний спосіб захисту його інтересів та прав. Так вважає, що позовні вимоги фактично дублюють вимоги припису Управління патрульної поліції у Львівській області, який було винесено Залізничній районної адміністрації, і є, на переконання скаржника, належним способом захисту його прав. Водночас, скаржник вважає, що обраний судом спосіб захисту перш за все вказує не на конкретні дії, які б мали б вчинити відповідачі, а на невизначені заходи, тобто відповідачі можуть вибирати на власний розсуд і розцінити як належне виконання рішення суду, оскільки поняття «безпечні умови руху» та «належне експлуатаційне утримання» не містять жодної конкретики і прив`язки до конкретних дій спрямованих на їх забезпечення. На переконання скаржника, «безпечні умови руху» та «належне експлуатаційне утримання» презюмується якщо автомобільна дорога відповідає усім стандартам.

Таким чином, скаржник вважає, що обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права не забезпечує реальність його виконання.

Поряд з цим, скаржник не погоджується із сумою присуджених до відшкодування витрат на правову допомогу, оскільки розмір гонорару був визначений у фіксованій грошовій сумі, а суд першої інстанції без достатніх на те підстав таку суму зменшив.

Відзив від іншим учасників справи на апеляційну скаргу до суду не надходив.

07 травня 2021 року до скаржником подано до апеляційного суду заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу надану під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції на суму 4000 грн. Також, 14 липня 2021 року від скаржника надійшла заява аналогічного змісту.

Представник скаржника в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримує, просить їх задовольнити.

Представники відповідачів, проти вимог скарги заперечують, вважають їх необґрунтованими та просять суд скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, позивач є власницею житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом від 05.07.2019 №172838548 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Згідно з відміткою у паспорті серії НОМЕР_1 позивач проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач є власником транспортного засобу марки Volkswagen, модель Transporter, 1992 у випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

Мешканці вул. Санітарна у м. Львові неодноразово зверталися до Залізничної районної адміністрації із заявами щодо відсутності дорожнього покриття на вказаній вулиці та просили включити таку до титульних списків об`єктів на проведення робіт, пов`язаних з капітальним ремонтом доріг та тротуарів у Залізничному районі м. Львова.

Залізнична районна адміністрація на такі звернення мешканців листами-відповідями повідомляла про відсутність фінансування.

Вважаючи бездіяльність відділу комунального господарства та Залізничної районної адміністрації щодо незабезпечення безпечних умов руху транспортних засобів і пішоходів та неналежної організації експлуатаційного утримання АДРЕСА_1 протиправною, позивач звернулася з відповідним позовом до суду.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, враховуючи положення статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, а також те, що доводи скаржника стосуються питання способу захисту порушеного права позивача, а також питання присудженої до відшкодування суми витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом 2 рішення Львівської міської ради «Про передачу об`єктів зовнішнього благоустрою на баланс районних адміністрацій» від 18.09.2002 № 304 відділам комунального господарства районних адміністрацій передано на баланс вулично-шляхове господарство, штучні споруди та всі об`єкти благоустрою, які розташовані у межах червоних ліній, у тому числі мережу зовнішнього освітлення.

Актом прийому-передачі, з балансу на баланс, шляхової мережі Залізничного району від 2003 року, затвердженому головою Залізничної районної адміністрації, передано на баланс Залізничної районної адміністрації, зокрема, дорожнє покриття по вулиці Санітарній у місті Львові.

Інвентаризаційним описом необоротних активів від 01.11.2019 підтверджується перебування вказаної вулиці на балансі Залізничної районної адміністрації.

Отже, безспірним є те, що на Залізничну районну адміністрацію покладено обов`язки щодо забезпечення організації експлуатаційного утримання та забезпечення безпечних умов руху транспортних засобів і пішоходів на вулиці Санітарній 15 у місті Львові, а безпосереднім виконавцем цього обов`язку є відділ комунального господарства як її структурний підрозділ.

Скаржник, просячи змінити обраний судом першої інстанції спосіб захисту на більш конкретний згідно вимог позову, зазначає, що спосіб визначений судом має надто широке розуміння, а відтак реальність виконання такого рішення є сумнівним.

Колегія суддів не може погодитись з такими міркування скаржника.

Так, згідно з актом обстеження ділянки вулично-шляхової мережі м.Львів, Залізничний район (обстеження розпочато 19.03.2020 та завершено 20.03.2020) на АДРЕСА_1 відсутнє дорожнє покриття.

Вимогою/приписом Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції у Львівській області від 02.04.2020 №391 голові Залізничної районної адміністрації надано 30 діб для усунення осідань, вибоїн, напливів та інших деформацій, що вказані в акті обстеження ділянки вулично-шляхової мережі м. Львів, Залізничний район.

Згідно з наданим представником позивача актом обстеження ділянки вулично-шляхової мережі м. Львів, Залізничний район (обстеження розпочато 10.06.2020 о 10:00 год. та завершено 10.06.2020 о 17:00 год.) на вулиці Санітарній 15 у місті Львові відсутнє дорожнє покриття.

Приписом Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції у Львівській області від 10.06.2020 № 654 голові Залізничної районної адміністрації надано 30 діб для усунення осідань, вибоїн, напливів та інших деформацій, що вказані в акті обстеження ділянки вулично-шляхової мережі м. Львів, Залізничний район від 10.06.2020.

Згідно з наданим представником позивача актом обстеження ділянки вулично-шляхової мережі м. Львів, Залізничний район (обстеження розпочато 05.10.2020 о 10:00 год. та завершено 07.10.2020 о 17:00 год.) на вулиці Санітарній 15 у місті Львові відсутнє дорожнє покриття.

Наведені вище обставини підтверджують невиконання відповідачами покладених на них обов`язків щодо забезпечення безпечних умов руху транспортних засобів і пішоходів та неналежної організації експлуатаційного утримання вулиці Санітарної 15 у місті Львові

Відповідно до ч.1 ст. 23 Закону України «Про дорожній рух» усі роботи по будівництву, реконструкції і ремонту автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів повинні здійснюватись згідно з проектами та вимогами правил, нормативів України з безпеки дорожнього руху.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.1994 № 198 затверджено Єдині правила ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правила користування ними та охорони (далі Правила № 198).

За змістом Розділу VI Правил №198 всі дорожні об`єкти згідно з їх класифікацією та значенням підлягають інвентаризації, технічному обліку і паспортизації власниками дорожніх об`єктів або уповноваженими ними органами. Основними вимогами до транспортно-експлуатаційного стану дорожніх об`єктів є відповідність контрольованих показників окремих їх елементів і об`єктів у цілому ДСТУ 3587. Якість робіт по ремонту та утриманню об`єктів повинна відповідати вимогам комфортності, економічності та безпеки дорожнього руху. Ремонт і утримання дорожніх об`єктів повинні виконуватися відповідно до технічних правил ремонту і утримання автомобільних доріг загального користування і технічних правил ремонту і утримання міських вулиць і доріг, що затверджуються відповідно Укравтодором, Держбудом і Держжитлокомунгоспом за погодженням з Національною поліцією.

Аналіз наведених вище положень зумовлює висновок про те, що проведення ремонту дорожнього покриття повинне здійснюватися у відповідності до державних стандартів щодо безпеки дорожнього руху, вимог експлуатаційного стану автомобільних доріг, улиць та залізничних переїздів. Тобто, в контексті доводів скаржника, слід резюмувати, що незважаючи на те, що поняття «безпечні умови руху» та «належне експлуатаційне утримання» мають досить широке розуміння, насправді ж відповідач у виконанні свого обов`язку зобов`язаний дотримуватись чітких стандартів та вимог нормативно-правових актів, що значно звужує зміст цих понять.

Також апеляційний суд вважає об`єктивним висновок суду першої інстанції, що позовна вимога про зобов`язання Залізничної районної адміністрації та відділу комунального господарства включити вулицю Санітарну 15 у місті Львові до титульного списку з ремонту і утримання об`єктів комунального господарства на 2021 рік, за рахунок коштів бюджету м. Львів не носить самостійного характеру та охоплюється попередньою позовною вимогою, оскільки покладений на відповідачів обов`язок забезпечення безпечних умов руху транспортних засобів і пішоходів та належної організації експлуатаційного утримання, за суттю спору проведення ремонту проїжджої частини, вимагає від них формування та затвердження титулів. Без вчинення таких дій відповідачі не виконають обов`язок покладений на них рішенням суду у цій справі.

Щодо доводів скаржника про присуджену суму компенсації витрат на правничу допомогу апеляційний суд зазначає наступне.

Між позивачем (клієнт) та адвокатським бюро «Микола Піка і Партнери» (адвокат) укладено договір про надання правничої (правової) допомоги від 19.06.2020, згідно з умовами якого адвокат зобов`язується надати професійну правничу (правову) допомогу, а клієнт оплатити гонорар адвоката у розмірі, передбаченому додатком до такого договору.

Згідно з додатком до договору про надання правничої (правової) допомоги від 18.06.2020 клієнт зобов`язується оплатити гонорар адвоката наступним чином:

- 2500,00 грн до 25.06.2020;

- 2500,00 грн до15.07.2020;

- 2500,00 грн до 03.08.2020.

Випискою з банку від 19.06.2020 та платіжними дорученнями від 26.07.2020 №36493161, від 05.10.2020 № 41473799 підтверджено оплату адвокатському бюро «Микола Піка і Партнери» коштів у сумі 7500,00 грн згідно з договором від 18.06.2020.

У зазначеному описі вказано, що 7500,00 грн за надання правничої допомоги адвокатом згідно з додатком № 1 до договору про надання правничої (правової) допомоги від 18.06.2020 станом на 11.11.2020 оплачено у повному обсязі.

Зменшуючи суму витрат до відшкодування суд першої інстанції врахував принцип співмірності, а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

З таким висновком суду першої інстанції слід погодитись.

Стаття 132 КАС України встановлює, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною сьомою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зазначені вимоги кореспондуються з положеннями частини третьої статті 143 КАС України, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд при вирішенні вказаного питання враховує висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 22.11.2019 у справі №810/1502/18.

Суд також зазначає, що в пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Суд також враховує, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи №200/14113/18-а ухвалив постанову від 26.06.2019, в якій сформував правову позицію, згідно з якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

Вказаний висновок Верховного Суду у відповідності до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів суд враховує під час вирішення такого питання.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Апеляційний суд, аналізуючи доводи скаржників викладені у текстах скарг не може погодитись з ними, оскільки вважає, що сторони у своїх міркуваннях, оцінюючи розмір витрат на професійну правничу допомогу не надають належного значенню, а подекуди й перекручують такий критерій як складність виконаних робіт. Так, Галицька митниця Держмитслужби заперечуючи проти відшкодування судових витрат вважає, що такі фактично взагалі не підлягають відшкодуванню, чим по суті оспорює право позивача на отримання компенсації за понесені ним витрати під час розгляду справи, розпочати яку він був змушений внаслідок протиправних дій суб`єкта владних повноважень. При цьому при наявному переліку виконаних робіт представником позивача Галицька митниця водночас по суті нівелює значення виконаної ним роботи, заперечуючи її вартісну оцінку та оплатність.

Відтак, з огляду на суть спору та обсяг наданих послуг, апеляційний суд, виходячи з критерію пропорційності вважає, що заявлені позивачем до відшкодування витрати на правничу допомогу є неспівмірним із складністю справи, необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат.

За наведених міркувань колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги у своїй сукупності зводяться до суб`єктивного трактування обставин справи та норм як матеріального так і процесуальна права, однак такі не впливають на зміст правовідносин та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України перерозподіл судових витрат не здійснюється. На підставі цієї ж норми апеляційний суд констатує, що подані скаржником заяви від 07 травня 2021 року та 14 липня 2021 року про відшкодування витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі №380/4928/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 22 липня 2021 року.