Справа № 260/496/21
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2021-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 липня 2021 рокуЛьвівСправа № 260/496/21 пров. № А/857/9688/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Коваля Р.Й., Гуляка В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року (головуючого судді Дору Ю.Ю. ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Ужгород) у справі №260/496/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 10.02.2021 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 в якому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо затримки у виплаті, належної йому при звільненні з військової служби, грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період 2019 року, як батьку, який виховує дитину без матері, та батьку, який виховує дитину з інвалідністю, зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, а саме не виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період 2019 року, як батьку, який виховує дитину без матері, та батьку, який виховує дитину з інвалідністю, з 09 квітня 2020 року до 15 січня 2021 року, відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, стягнути з відповідача на його користь 30 000 грн., моральної шкоди, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 09.04.2020 року по день фактичної виплати грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період 2019 року, як батьку, який виховує дитину без матері та батьку, який виховує дитину з інвалідністю по 14.01.2021 року терміном 279 днів в сумі 385,43 грн. У задоволені решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

ОСОБА_1 направив до апеляційного суду відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року у справі №260/496/21 та ухвалою суду від 21.05.2021 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого оперативного чергового відділення бойового управління командного пункту штабу.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 10.03.2020 №78 позивача звільнено з військової служби в запас, за станом здоров`я на підставі висновку військово - лікарської комісії про непридатність до військової служби.

24.03.2020, а саме до моменту виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , позивач будучи обізнаним про своє звільнення з військової служби, звернувся з рапортом вх. № 2111 до відповідача про виплату належних при звільненні з військової служби коштів, в тому числі грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період 2019 року, як батьку, який виховує дитину без матері та батьку, який виховує дитину з інвалідністю. До вказаного рапорту, було надано копії документів, що підтверджують сімейний стан та стан дитини.

ОСОБА_1 08.04.2020 рапортом повідомив командира військової частини НОМЕР_1 . що справи та посаду здано та просив до повного розрахунку зі списків особового складу військової частини, без його згоди, не виключати.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 09.04.2020 №91, ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , без його згоди.

28.07.2020 рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду у справі №260/2228/20, яке набрало законної сили 17.11.2020, позовні вимоги в частині нарахування та виплатити грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період 2019 року, як батьку, який виховує дитину без матері та батьку, який виховує дитину з інвалідністю повністю задоволено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2020 у справі № 260/2228/20 рішення Закарпатського окружного адміністративного суду у вказаній справі залишено без змін, а апеляційна скарга відповідача без задоволення (аркуші справи 43-48).

На виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2020 у справі № 260/2228/20, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період 2019 року, як батьку, який виховує дитину без матері та батьку, який виховує дитину з інвалідністю, військовою частиною НОМЕР_1 виплачено позивачу 14.01.2021 року в сумі 11754,34 грн., що також підтверджується листом з військової частини НОМЕР_1 від 25 січня 2021 року №143/53/139 (аркуш справи 71).

Отже, повний розрахунок з позивачем проведено лише 14.01.2021, що підтверджується та не оспорюється сторонами.

Позивач вважаючи, що має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні відповідно до Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), звернувся до суду.

Задовольняючи частково заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що розмір суми компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який належить до стягнення на користь ОСОБА_1 , повинен становити 491,22 грн., оскільки вказана сума є орієнтовною оцінкою втрат позивача у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно із частиною 2 статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частина 3 статті 9 Закону № 2011-ХІІ).

Згідно з частиною 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ від 25.03.1992, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, через що до спірних правовідносин необхідно застосувати аналогію закону, зокрема, норми ст.ст.116, 117 КЗпП України, які передбачають відповідальність роботодавців за затримку розрахунку при звільненні.

Відповідно до матеріалів справи, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 28.07.2020 у справі №260/2228/20 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період 2019 року, як батьку, який виховує дитину без матері та батьку, який виховує дитину з інвалідністю, яке 17.11.2020 набрало законної сили.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, станом на день виключення зі списків особового складу з позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі та не виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період 2019 року, як батьку, який виховує дитину без матері та батьку, який виховує дитину з інвалідністю.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що оскільки остаточний розрахунок при звільненні позивача проведений із ним лише 14.01.2021, відповідно слід задовольнити позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 квітня 2020 року до 14 січня 2021 року та визначити суму стягнення, відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

У постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15 Верховний Суд України прийшов до висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України роз`яснив, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З вказаного слідує, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

При цьому, із змісту роз`яснень, наведених у пункті 20 постанові Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», слідує, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Таким чином, оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, однак на думку позивача таке нарахування повинен здійснити відповідач з чим колегія суддів не погоджується та вважає правильним вирахувати суму середнього заробітку відповідно до пункту 2 Порядку № 100, де середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 зазначеного Порядку№ 100).

Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 за № 143/53/126/1 від 31.03.2021 розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за лютий 2020 року становить 21058,83 грн. та за березень 2020 року становить 21058,83 грн., середньоденне грошову забезпечення становить 701,96 грн. (аркуш справи 70).

Для обчислення середнього заробітку з 09.04.2020 (звільнення в запас) до 14.01.2021 (день виплати компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період 2019 року, як батьку, який виховує дитину без матері та батьку, який виховує дитину з інвалідністю суми 11754,34 грн.) необхідно застосовувати показник 701,96 грн. в день (42117,66 / 60 дні).

Кількість днів, впродовж яких затримано виплату грошової компенсації, а саме 09.04.2020 по день фактичного розрахунку 14.01.2021, становить 279 дні.

Між тим, в порівнянні із визначеною сумою виплаченої грошової компенсації за належні грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період 2019 року, як батьку, який виховує дитину без матері та батьку, який виховує дитину з інвалідністю, що становить 11754,34 грн. та розрахункова сума (195846 грн. 84 коп.) не можна вважати співмірними, оскільки така кілька разів перевищують суму такої компенсації.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2020 року справа № 480/3105/19 та від 28 січня 2021 року у справі № 580/2427/19.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019.

Однак, за встановлених обставин цієї справи, суд апеляційної інстанції вважає, що при вирішенні цього питання необхідно врахувати такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, принцип співмірності з врахуванням розміру заборгованості.

Зокрема, істотність частки складових компенсації за компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період 2019 року, як батьку, який виховує дитину без матері та батьку, який виховує дитину з інвалідністю в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 11754 грн. 34 коп. (сума компенсації) / 195846 грн. 84 коп. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) x 100 = 6 %.

Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 6 %, становить: 701 грн. 96 коп. (середня заробітна плата позивача за один день) х 6 % / 100 = 42 грн. 12 коп. і відповідно за 279 днів затримки розрахунку середній заробіток за цей час затримки розрахунку складає 11751 грн. 48 коп. (42 грн. 12 коп. х 279).

Окрім цього, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (пункт 163.1 статті 163 Податкового кодексу України, далі - ПК України).

Відповідно до підпункту 164.1.1 пункту 164.1 статті 164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Як передбачено підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 09.04.2020 по день фактичного розрахунку 14.01.2021 в розмірі 11751 грн. 48 коп., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми, а не суми в розмірі 385 грн 43 коп., яку помилково визначив суд першої інстанції.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що саме така правова позиція щодо обрахунку середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні викладена Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 та в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 30000 грн. то колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн. з відповідача, позивач покликався на завдання діями відповідача моральної шкоди, яка полягала у погіршенні здоров`я, внаслідок оскаржуваних дій, в результаті чого змушений був звертатися за медичною допомогою.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач не обґрунтував розмір моральної шкоди в сумі 30000,00 грн., її розрахунок, також не подав достатніх і обґрунтованих доказів, які б давали можливість визначити розмір моральної шкоди, спричиненої позивачу. Крім того, у суду відсутні достатні докази щодо існування причинного зв`язку між діями відповідача та моральними стражданнями позивача.

Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1, частин 2 та 4 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 09.04.2020 року по день фактичної виплати грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період 2019 року, як батьку, який виховує дитину без матері та батьку, який виховує дитину з інвалідністю по 14.01.2021 року терміном 279 днів в сумі 385,43 грн., прийняв рішення з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині, у зв`язку з чим відповідно до вимог статті 317 КАС України рішення суду в цій частині підлягає зміні та в решті залишенню без змін.

Згідно приписів статті 139 КАС України підстав для стягнення судових витрат не має.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року у справі №260/496/21 змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини судового рішення у наступній редакції:

«Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.04.2020 по 14.01.2021 в розмірі 11751 грн. 48 коп., без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів».

В решті рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року у справі №260/496/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді Р.Й. Коваль

В.В. Гуляк