Справа № 340/1793/21
Суддя: С.В. Дегтярьова
Дата ухвалення: 2021-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 липня 2021 року м. Кропивницький Справа № 340/1793/21

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дегтярьової С.В., розглянув у порядку спрощеного провадження (письмового провадження) адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 )
до відповідача: Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ: НОМЕР_3 )
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
Представник позивача звернувся з позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення 16.07.2020 р. по день фактичного розрахунку 25.03.2021 р.;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення 16.07.2020 р. по день фактичного розрахунку 25.03.2021 р.

Ухвалою судді Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11.05.2021 відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (а.с.17-18).

Позов мотивовано тим, що позивач проходив військову службу в Військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України. Наказом командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України №150 від 16.07.2020 року з позивачем було припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби. Перед звільнення, а саме 16.07.2020 р. позивачем подано рапорт до командира військової частини НОМЕР_2 , в якому він просив виплатити йому компенсацію за неотримане речове майно за період проходження служби. 25.08.2020 р. позивачу видано довідку №72 від 25.08.2020 р. про вартість речового майна за період проходження служби. Не отримавши відповідь на рапорт від 16.07.2020 р., позивач повторно звернувся із заявою від 16.02.2021 р. з проханням виплатити належну йому компенсацію за неотримане речове майно на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі №72 від 25.08.2020 р. Проте, відповідач листом від 22.02.2021 р. №69/23-495 відмовив в задоволенні заяви позивача пославшись на відсутність на рахунку військової частини коштів для виплати компенсації. Вважаючи таку бездіяльність протиправною позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, в якій просив стягнути грошову компенсацію за неотримане речове майно.

У процесі розгляду справи №340/867/21 відповідач виплатив позивачу компенсацію за неотримане речове майно 25.03.2021 р. відповідач перерахував на картковий рахунок позивача грошові кошти в сумі 24248,81 грн. Проте, відповідач не виплатив середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Отже, оскільки відповідач здійснив виплату компенсації за неотримане речове майно, спір про розмір такої компенсації відсутній, стала відома дата розрахунку при звільненні, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву відповідно до якого позовні вимоги не визнаються в повному обсязі (а.с.24-25). Так, відповідач вказує, що 25.08.2020 р. позивача виключено зі списків особового складу військової частини. На момент звільнення позивача військовою частиною не виплачено позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно у зв`язку з відсутністю відповідних кошторисних призначень. Дана компенсація у сумі 24248,81 грн. була сплачена 25.03.2021 р. У свою чергу Військова частина НОМЕР_2 Національної гвардії України вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню у частині, що суперечить позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 26.06.2019 р. у справі №761/9584/15-ц. Відповідно до практики Верховного Суду, у тому числі й практики, котра зазначена у позовній заяві, застосування ст.117 КЗпП України у будь-якому випадку залежить від наявності факту невиплати належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, від вини власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та від відсутності спору про розмір таких сум. Тільки при дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Військова частина на момент звільнення позивача не отримала відповідних кошторисних призначень для здійснення виплати вказаної грошової компенсації, що вказує на відсутність вини останньої у даному діянні. Також, відповідач звертає увагу на те, що позивача звільнено 25.08.2020 р., а до суду з позовною заявою у справі №340/867/21 він звернувся тільки 01.03.2021, тобто майже через 7 місяців після звільнення, що штучно збільшує відповідний період. Крім того до суду з позовною заявою у справі №340/1793/21 позивач звернувся тільки 12.04.2021, тобто майже через 8 місяців після звільнення, що також штучно збільшує відповідний період. Згідно ч.3 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» останнім днем військової служби є день виключення зі списків особового складу військової частини. На підставі наказу командира Військової частини від 16.07.2020 №152 позивача 25.08.2020 виключено зі списків військової частини. Таким чином 25.08.2020 є останнім днем військової служби і останнім днем здійснення розрахунку зі звільненим військовослужбовцем без застосування негативних наслідків, передбачених ст. 117 КЗпП України.

Розглянувши справу в порядку спрощеного (письмового) провадження, суд установив такі обставини та дійшов до таких висновків.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України №152 від 16.07.2020 року припинено контракт про проходження громадянами України військової служби в Національній гвардії України зі ОСОБА_1 та виключено його зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 25.08.2020 р. (а.с.8).

16.07.2020 року позивачем на ім`я командира Військової частини НОМЕР_2 подано рапорт, в якому він просив виплатити йому компенсацію за не отримане речове майно за період проходження служби (а.с.10).

25.08.2020 року ОСОБА_1 видано довідку №72 від 25.08.2020 р. про вартість речового майна, що належить до видачі (а.с.9).

У лютому 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою від 16.02.2021 р., в якій просив виплатити належну йому компенсацію за неотримане речове майно на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі №72 від 25.08.2020 р. (а.с.11).

Відповідач листом від 22.02.2021 р. №69/23-495 повідомив позивача про те, що на даний час, у зв`язку з відсутністю коштів (для виплат компенсацій) на рахунку частини, військова частина не може розрахуватись за неотримане речове майно по цінам на момент звільнення. При надходженні коштів за вказаним напрямом буде здійснено виплату грошової компенсації за чергою, що утворилась у зв`язку з недостатнім фінансуванням (а.с.12).

Вважаючи таку бездіяльність протиправною позивач звернувся до суду, однак в процесі розгляду справи №340/867/21 відповідач виплатив ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно, що підтверджується банківською випискою по особовому рахунку позивача від 01.04.2021 року (виплата компенсації у розмірі 24248,81 грн. здійснена 25.03.2021 року) (а.с.13).

Вважаючи, що відповідачем протиправно не проведено остаточного розрахунку при звільненні з військової служби, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України закріплює право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Вирішуючи спір, суд виходив з того, що спірні правовідносини стосуються питання проходження та звільнення з військової служби в Національній гвардії України та відповідальності відповідача за затримку розрахунку при звільненні позивача зі служби.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з частиною 2 статті 24 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, дія якого поширюється і на військовослужбовців Національної гвардії України, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Частиною 2 статті 1-2 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей передбачено, що у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 9-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України Про речове забезпечення Національної гвардії України від 07.06.2017 року №475, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.06.2017 року за №797/30665, затверджено Інструкцію з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період та Норми забезпечення речовим майном військовослужбовців та працівників Національної гвардії України в мирний час та особливий період.

Затверджена цим наказом Інструкція з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період (надалі Інструкція №475) визначає завдання, організацію та порядок речового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах (підрозділах), вищих військових навчальних закладах, навчальних військових частинах (центрах), базах, закладах охорони здоров`я та установах Національної гвардії України.

Згідно з пунктом 15 глави 1 розділу ІІІ Інструкції №475 військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація) в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно".

Відповідно до пункту 13 глави 5 розділу VI Інструкції №475 для виплати грошової компенсації речовою службою військової частини видається довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, яка складається у трьох примірниках: перший - залишається в речовій службі; другий - передається до бухгалтерської служби; третій - передається особі, що звільняється, або одному з членів сім`ї чи утриманцям загиблого (померлого).

Постановою Кабінету Міністрів України №178 від 16.03.2016 року затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (надалі - Порядок №178).

Цей Порядок визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація).

Верховний Суд у постановах від 03.10.2018 року у справі №803/756/17, від 23.08.2019 року у справі №2040/7697/18, від 04.02.2020 року у справі №825/1571/16, від 30.07.2020 року у справі №820/5767/17 вказав, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку №178 словосполучення "у разі звільнення з військової служби", а не, наприклад, "при звільненні з військової служби", дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу). Таким чином військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно. На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку №178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.

Позивач стверджує, що оскільки з ним при звільненні не проведено повний розрахунок, а саме не виплачена грошова компенсація вартості за неотримане речове майно, відповідач повинен нести відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену статтею 117 КЗпП України, у вигляді відшкодування середнього заробітку за період з 16.07.2020 р. по 25.03.2021 р. включно.

На відміну від зазначеного спеціального законодавства, Кодекс законів про працю України не регулює питання проходження військової служби. Зокрема, стаття 3 Кодексу законів про працю України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

При цьому, Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не передбачає такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

Разом із тим, за приписами статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 статті 117 Кодексу законів про працю України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

У свою чергу, частина друга статті 117 Кодексу законів про працю України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно, просить нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку по виплаті компенсації за неотримане речове майно починаючи з 16 липня 2020 року по 25 березня 2021 року.

Як зазначалося судом, порядок проходження служби та звільнення позивача регулюється спеціальним законодавством.

Водночас, відповідними спеціальними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку при звільненні і відповідальності роботодавців за несвоєчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що фактично позбавляє таких осіб гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 року у справі № 21-8а15, яка неодноразово підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 року у справі № 825/66/16, постанова від 02.10.19 року у справі № 817/1227/18, постанова від 10.09.2019 року у справі № 814/2791/16, постанова від 19.06.2019 року у справі № 820/3312/17) за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недопущення дискримінації у трудових відносинах, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби, а тому доводи відповідача про непоширення норм статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України на спірні відносини є безпідставними.

Таким чином, враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу розрахунку у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд доходить висновку, що у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошової компенсації за неотримане речове майно на підставі положень зазначеної статті.

Разом із тим, суд зазначає, що для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необхідно точно визначити період такої затримки. Для точного визначення періоду затримки розрахунку при звільненні необхідно встановити день фактичного розрахунку, як кінцеву дату нарахування середнього заробітку за весь час затримки всіх виплат при звільненні.

Такої ж позиції дотримується Верховний суд у постанові від 30.04.2020 року у справі № 140/2006/19.

Відповідно до банківської виписки по особовому рахунку позивача, наявної у матеріалах даної справи, виплата грошової компенсації за неотримане речове майно, у розмірі 24248,81 грн. була здійснена 25.03.2021 року (а.с.13).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Окрім того, у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, необхідно враховувати:

1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Згідно з частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом КАС України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з п.3 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 р. №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.03.2018 №200, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 квітня 2018 за №405/31857, затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам (далі Інструкція №200).

Дана Інструкція №200 визначає порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії України (далі - військовослужбовці), які обіймають посади в Головному управлінні Національної гвардії України, територіальних управліннях, з`єднаннях, військових частинах (підрозділах), вищих військових навчальних закладах, навчальних військових частинах (центрах), базах, закладах охорони здоров`я та установах Національної гвардії України (далі - військові частини).

До того ж, цю Інструкцію №200 розроблено, зокрема і відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до п.п.5, 7 розділу 1 Інструкції №200 розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Грошове забезпечення, що належить військовослужбовцю і своєчасно не виплачене йому або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.

Згідно пп.1 п.1 Розділу ХХХІ Інструкції №200 у разі звільнення військовослужбовців з військової служби грошове забезпечення виплачується особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, що обіймають посади до дня отримання військовою частиною наказу або повідомлення про звільнення з військової служби, слухачам, курсантам з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, - до дня, що настає за днем виключення наказом зі списків особового складу, але не більше ніж за один місяць з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення (з урахуванням пунктів 2 - 4 цього розділу).

Період затримки розрахунку при звільненні потрібно розраховувати з дня, наступного за днем, коли роботодавець мав здійснити розрахунок з працівником (з дня виключення зі списків особового складу), до дня фактичного проведення такого розрахунку.

Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (надалі - Порядок №100).

Згідно з підпунктом "л" пункту 1 Порядку №100 цей Порядок застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктами 5, 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відтак за правилами Порядку №100 у розрахунок середньої заробітної плати для цілей визначення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки при звільненні включаються виплати, які були нараховані працівникові за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням.

Згідно з довідкою №209 від 21.05.2021 року, наданою на вимогу суду відповідачем, ОСОБА_1 нараховано та виплачено грошове забезпечення у сумі 18107,26 грн. (а.с.31). Середньоденний заробіток позивача складає 602 грн. (18361,00 грн. +18361,00 грн.) : 61).

На період затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, а саме з 26.08.2020 року по 25.03.2021 року припадає 212 календарних днів. Розрахований за правилами Порядку №100 середній заробіток за цей період становить 127624,00 грн. (602 грн. х 212), що більше ніж в 5 разів перевищує суму грошової компенсації за неотримане речове майно (24248,81 грн.), невиплатою якої у визначений законодавством строк позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.

Як свідчить надана відповідачем довідка №209 від 21.05.2021 року, при звільненні з військової служби ОСОБА_1 було нараховано та виплачено грошове забезпечення у сумі 18107,26 грн., індексація грошового забезпечення 182,49 грн. та одноразова грошова допомога при звільненні 45902,50 грн., усього 64192,25 грн. (а.с.26).

З огляду на вирахуваний середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, розмір грошової компенсації за не отримане речове майно у такому середньому заробітку складає 19 %.

Тож виходячи з принципів співмірності, розумності та справедливості, враховуючи розмір недоплаченої суми та істотність цієї частки порівняно із розміром сум, належних до виплати при звільненні, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 24248,56 грн. як середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (127624,00 грн. х 19 %).

Таким чином, з огляду на очевидну неспівмірність суми несвоєчасно виплаченої грошової компенсації за речове майно з розміром середнього заробітку за час затримки їх виплати при звільненні, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, може вважатися виплата у розмірі 24248,56 грн., яка розрахована із врахуванням періоду з часу несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні по час розрахунку з ним, відсоткового співвідношення між розміром несвоєчасно виплачених сум та розміром розрахованого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Таке застосування критерію зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, та такий спосіб захисту прав позивача у спірних правовідносинах відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19.

Окрім цього, суд вважає, що у спірних правовідносинах захист порушених прав позивача має здійснюватися у спосіб стягнення з відповідача коштів за час затримки розрахунку при звільненні, а не у спосіб зобов`язання нарахувати їх та виплатити.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду позивачем понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 908,00 грн. (а.с.6), а тому суд стягує на користь позивача документально підтверджені судові витрати (судовий збір) в сумі 908,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:
1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені в частині виплати компенсації за неотримане речове майно з 26 серпня 2020 року по 25 березня 2021 року.

3. Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 24248,56 (двадцять чотири тисячі двісті сорок вісім грн. 56 коп.).

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати (судовий збір) у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Копію рішення суду надіслати учасникам справи.

Повний текст рішення виготовлено 21.07.2021 року в зв`язку з тим, що суддя Дегтярьова С.В. в період з 05.07.2021 року по 19.07.2021 року перебувала у відпустці.

Суддя Кіровоградського
окружного адміністративного суду С.В. Дегтярьова