Справа № 640/5676/21
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2021-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2021 року місто Київ №640/5676/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., при секретарі судового засідання Лук`янець Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомГромадянина Російської Федерації ОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України
про скасування рішення від 02.02.2021 №25-21, зобов`язання вчитини дії,
за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Красника С.М.,

представника відповідача - Адамишина А.В.

На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 19.07.2021 проголошено скорочену (вступну та резолютивну) частини рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини шостої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державної міграційної служби, в якій просить суд скасувати рішення Державної міграційної служби України від 02.02.2021 №25-21; визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем.

В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив про протиправність оскаржуваного рішення з огляду на його необгрунтованість та яке прийнято без здійснення належного повторного розгляду, без проведення співбесіди та без надання права щодо викладення пояснень позивачем з урахуванням відповідних доказів. Позивач зауважив, що йому загрожує небезпека у випадку повернення до Російської Федерації, а стосовно нього відбувається фабрикація кримінальних справ та публікація фальшивих новин.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.03.2021 позовну заяву залишено без руху. Позивач у встановлені судом строки усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.04.2021 прийнято до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі №640/5676/21 з викликом сторін, яка буде розглядатись суддею Іщуком І.О.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.04.2021 виправлено технічну описку у тексті ухвали від 06.04.2021 у справі № 640/5676/21, шляхом викладення пункту 5 резолютивної частини у наступні редакції: "Призначити адміністративну справу №640/5676/21 до судового розгляду по суті на 17 травня 2021 року о 15:10 год., за адресою: місто Київ, вулиця Болбочана Петра, 8, корпус 1, зал судових засідань №9, з викликом сторін."

Через канцелярію Окружного адміністративного суду міста Києва 11.05.2021 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній вважає позовні вимоги необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так, відповідач пояснив, що 29.09.2020 Державною міграційною службою України винесено рішення №51-20 щодо виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.03.2020 №640/11285/19, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.09.2020 про повтоний розгляд заяви позивача. На виконання рішення Державною міграційною службою України, Центральним міжрегіональним управлінням у місті Києві та Київській області комплексно і системно проаналізовано обставни, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС від 28.03.2019 №120-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Таким чином, відповідач вважає, що ним здійснено повторний розгляд заяви позивача виключно з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування рішення ДМС у судовому порядку. Крім того, відповідачем наголошено на тому, що за результатом повторного розгляду заяви позивача з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено, що суб`єктивні побоювання позивача стати жертвою переслідувань за ознакою політичних переконань у країні громадянської належності та загрози його життю, безпеці та свободі є необгрунтованими, а отже, обставини справи позивача не містять умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до пунктів 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Під час судового розгляду справи судом оголошувались перерви у відповідності із приписами Кодексу адміністративного судочинства України.

У судовому засіданні 19.07.2021 представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Російської Федерації, уродженцем м. Казань, за національністю татарин, за віросподіванням мусульманин.

Рішенням Державної міграційної служби України від 28.03.2019 №120-19 відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вказане рішення було оскаржено позивачем у судовому порядку.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.03.2020, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.09.2020, визнано протиправним та скасовано Рішення Державної міграційної служби України №120-19 від 28.03.2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ; зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

На виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.03.2020 у справі №640/11285/19 відповідачем здійснено повторний розгляд заяви громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, за наслідками якого прийнято рішення від 02.02.2021 №25-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачем наголошено на тому, що приймаючи рішення від 02.02.2021 №25-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем не було враховано висновків, викладених у рішенні суду від 03.03.2020.

Вважаючи вказане рішення протиправним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI (надалі - Закон №3671-VI).

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 вказаного Закону №3671-VI:

- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи з буквального тлумачення статті 1 зазначеного Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Частиною шостою статті 8 Закону №3671-VI встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, визначені вищенаведеними пунктами статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону №3671-VI спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно п. 6.1 та 6.2 Розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС України № 649 від 07.09.2011, у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України має право: а) вимагати подання додаткової інформації від територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою; в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів; г) повертати справу на доопрацювання до територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за умови наявності недостатніх відомостей для розгляду справи і прийняття обґрунтованого та неупередженого рішення, неналежного оформлення особової справи.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно до частини другої статті 13 Закону 3671-VI Закону особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, то за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Однак, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Як вбачається з Висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 22.12.2020 (справа №2018KV0188), складеного стосовно позивача, у ході повторного розгляду заяви ОСОБА_1 не встановлено загрози для нього зазнати серйозної шкоди виключно в силу самого перебування на території Російської Федерації, а тому обставини справи не містять умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до пунктів 1 та 13 частини першої статті 1 Закону.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як зазначено в рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.03.2020 та у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.09.2020 у справі №640/5676/21, з протоколу співбесіди від 28.08.2018 року (справа №2018 KV 0188), вбачається, що позивачем були надані відповіді на запитання відповідача, разом з відповідями позивачем надавались докази на підтвердження своїх доводів (роздруківки з видань, фото, листи, копії документів).

Визнаючи протиправним та скасовуючи рішення Державної міграційної служби України від 28.03.2019 №120-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , суди зазначили, що твердження заявника є зрозумілими, не містять протиріч та підтверджені доказами, які позивач міг надати відповідачу на той момент. Щодо мотивів еміграції, відповідачем було поставлене питання щодо того коли позивач приїхав до України та чому звернувся за захистом у серпні 2018 року.

Крім того, проаналізувавши всі публікації із загальнодоступних джерел, що містяться в матеріалах справи, судами також було встановлено причинно-наслідковий зв`язок між активною діяльністю позивача, пов`язану із кримінальним переслідуванням позивача з боку органів країни походження.

Згідно з п. 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" № 8043/04 від 27.04.2004 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Разом з тим, обгрунтовуючи зміст позовних вимог позивач зазначив про свої об`єктивні побоювання за своє життя та здоров`я, оскільки він відкрито та публічно висловлював свої погляди у підтримку політичної партії « Яблуко », а у разі повернення до РФ може перебувати у реальній небезпеці.

Відповідно до частини четвертої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам стосовно винесеного відповідачем оскаржуваного рішення, суд зазначає що відповідно до Висновку від 22.12.2020 (справа №2018KV0188), на підставі якого прийнято рішення Державної міграційної служби України від 02.02.2021 №25-21 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вказано про врахування обставин, що стали підставою для скасування судом рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.03.2019 №120-19.

Однак, суд звертає увагу, що матеріали особової справи ОСОБА_1 , а також наявні в матеріалах адміністративної справи відомості, свідчать про те, що відповідачем не надано належної оцінки доводам позивача про наявність у нього причин звернення за притулком до України, незважаючи на те, що попереднім рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.03.2020 №640/11285/19 суд звертав увагу на необхідності додаткового дослідження обставин, пов`язаних з кримінальним переслідуванням позивача з боку органів країни походження.

Як свідчать матеріали справи, після скасування в судовому порядку рішення Державної міграційної служби України про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.03.2019 №120-19 відповідачем не було проведено жодних співбесід з позивачем, не було поставлено вимоги щодо надання додаткових пояснень/відомостей ні від позивача, ні від органів державної влади для уточнення інформації щодо ситуації у країні громадянської належності позивача станом на час прийняття оскаржуваного рішення не враховано висновок колегії суддів, викладений в постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.09.2020 у справі №640/11285/19.

Згідно з частиною третьою статті 10 Закону №3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

З урахуванням наведених правових норм та обставин, суд вважає, що відповідачем порушено вимоги чинного законодавства, оскільки не було всебічно вивчено та оцінено всіх доказів наявності умов для набуття позивачем статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, а саме відповідач не витребовував від позивача жодних пояснень не проводив співбесід стосовно розгляду питання щодо надання позивачу статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту; відповідач не звертався із запитами до відповідних органів, зокрема Міністерства закордонних справ України для встановлення справжніх фактів стосовно осіб та ситуації в країні перебування та не вимагав від Управління міграційної служби в м.Києві додаткової інформації про позивача, що дає підстави для висновку про необґрунтованість і передчасність оскаржуваного рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та, відповідно, про його протиправність.

Таким чином, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 02.02.2021 №25-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

Суд зазначає, що в наведеній частині наведена вище позиція узгоджується з судовою практикою Верховного Суду, наведеній, зокрема, у його постанові від 05 червня 2019 року (справа № 826/6949/16).

З приводу позовних вимог позивача про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Відповідно до частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частиною другою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Виходячи зі змісту положень Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Позивач, заявляючи вимоги про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем, фактично просить суд втрутитися у дискреційні повноваження відповідача.

Аналогічна правова позиція щодо наведених обставин викладена у постанові Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі № 233/2084/17 (№ К/9901/2399/17).

Відповідно до приписів частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи викладене, суд позбавлений процесуальної можливості перебирати на себе повноваження відповідача у питаннях прийняття рішення щодо набуття громадянства України.

У зв`язку з чим, суд вважає що належним та допустим захистом прав позивача буде зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до приписів Закону України "Про судовий збір", підстави для розподілу судових витрат у суду відсутні.

Керуючись статтями 241 - 246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 02.02.2021 №25-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлено 21.07.2021.

Суддя Іщук І.О.