Справа № 520/11609/21
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2021-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А
з питання повернення позову

21 липня 2021 р. справа № 520/11609/21
Cуддя Харківського окружного адміністративного суду Сліденко А.В., розглянувши питання наявності правових підстав для прийняття до розгляду позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про: 1) визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) грошової компенсації за належне, але не отримане речове майно, в розмірі 2.814,31грн.; 2) зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) здійснити виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) грошової компенсації за неотримане речове майно в розмірі 2.814,31грн.; 3) зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) здійснити виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середньомісячного грошового забезпечення у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні з військової служби із розрахунку 616,17 грн./день за період з 31.08.2020 р. по день фактичного розрахунку, -

встановив:

Ухвалою від 30.06.2021р. позов було залишено без руху у зв`язку із наявним недоліком у вигляді звернення до адміністративного суду поза межами визначеного процесуальним законом строку, а саме - місячного строку звернення до суду, який у силу останньої у часі правової позиції Верховного Суду з питання строку звернення до суду у спорах за вимогами про одержання публічним службовців платежів у межах відносин із проходження публічної служби, викладеної у постанові від 22.01.2020р. по справі №620/1982/19, підлягає застосуванню до звернення до суду із вимогою про зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно.
При цьому, судом було з`ясовано, що вимога про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно та вимога про виплату середньомісячного грошового забезпечення у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні з військової служби із розрахунку 616,17 грн./день за період з 31.08.2020р. по день фактичного розрахунку співвідносяться як основна вимога позову та похідна вимога позову.
А відтак, юридична доля похідної вимоги позову знаходиться у безпосередній/прямій причинно-наслідковій залежності від юридичної долі основної вимоги позову.
Способом усунення недоліків позову було указано подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду (з викладенням поважних причин та підтвердження обставин поважності належними, допустимими, достатніми доказами).
20.07.2021р. до канцелярії суду надійшла заява позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду із даним позовом.
В обґрунтування причин несвоєчасного звернення до суду заявник зазначив, що перед звільненням зі служби (10.08.2020р.) та після звільнення (10.09.2020р.) звертався до військової частини з рапортом та заявою відповідно щодо розміру компенсації за неотримане позивачем речове майно, проте відповіді не отримав. У зв`язку із цим, на думку позивача, строк звернення до суду має обраховуватися не з дати звільнення, а з дати, коли на запит адвоката військовою частиною було надано відповідь щодо розміру компенсації за неотримане позивачем речове майно, тобто з 03.02.2021 р.
Також посилався на правовий висновок постанови Верховного Суду від 09.07.2020р. по справі №240/11529/19, згідно з яким (як стверджує позивач) військовослужбовець після звільнення не втрачає право на виплату компенсації за неотримане речове майно, а зберігає його увесь час.
Проте, з таким твердженням суддя погодитися не може, оскільки у вказаній постанові не йдеться про необмежений строк звернення до суду із позовним вимогами щодо виплати компенсації за неотримане речове майно, а лише констатується, що: 1) військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно; 2) приписами Порядку №1444 не визначений строк, протягом якого військовослужбовці після звільнення повинні звернутися за отриманням грошової компенсації вартості за неотримане речове майно; 3) згідно фактичних обставин справи, що розглядалася, позивач дійсно дізнався про порушення своїх прав, свобод чи інтересів з листа військової частини, а не з дати звільнення.
У вказаній постанові Верховний Суд також зазначив, що у спірних правовідносинах особа звернулась до суду в межах строку, встановленого нормами ст. 122 КАС України.
Між тим, у даному спорі заявником пропущено і місячний строк звернення до суду (передбачений ч. 5 ст. 122 КАС України), і шестимісячний строк звернення до суду (передбачений ч. 2 ст. 122 КАС України) безвідносно від дати початку перебігу/відліку такого строку - з 30.08.2020р. або з 03.02.2021р.
Визначаючись стосовно поважності наведених заявником причин пропуску строку подання позову, суд зазначає, що за правилами частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
Відомостей про те, що заявник на момент настання події звільнення з військової служби був необізнаний з невиплатою грошової компенсації за речове майно і знаходився у стані добросовісної помилки, розумно вважаючи про відсутність невиконаних зобов`язань Військової частини, матеріали позову та клопотання про поновлення пропущеного строку на звернення до суду не містять.
Під час прийняття ухвали про залишення позову без руху, суддя виходив із того, що строк звернення особи із даною вимогою має складати 1 місяць відповідно до ч.5 ст.122 КАС України, адже у даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
З цього приводу суддя також зазначає, що судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду було прийнято постанову від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19, в якій вирішувалось питанням наявності чи відсутності підстав для застосування статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі невиплати (несвоєчасної виплати) військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Для вирішення вказаного правового питання Верховний Суд у наведеній постанові визначив правову природу такої компенсації та строки її виплати.
Судова палата, проаналізувавши наведені законодавчі приписи та висновки Конституційного Суду України і Верховного Суду, дійшла до такого.
Зі змісту положень Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року № 232, висновується, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.
Такі гарантії щодо забезпечення військовослужбовців доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 частини першої статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.
Варто також мати на увазі, що речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців) та інвентарним майном, яке є власністю військової частини та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення бойового чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації.
Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.
Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, судова палата вважає, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.
Як уже зазначено, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.
Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.
Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.
Враховуючи визначену у постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, правову природу грошової компенсації за неотримане речове майно, спеціальним строком звернення до суду з цим позовом є місячний строк, установлений ч. 5 ст. 122 КАС України.
Аналогічний правовий підхід до вирішення спірного питання висловлений також і у постанові Верховного Суду від 26.05.2021 р. по справі № 380/5093/20.
Отже, згаданий строк у спірних правовідносинах збіг 30.09.2020 р.
До суду заявник звернувся 29.06.2021р., тобто поза межами цього строку.
Ані у тексті позову, ані у тексті заяви про поновлення строку звернення до суду заявником не спростовано, що протягом цього часу заявник знаходився на території України, під впливом дії нездоланних та непереборних факторів, котрі б об`єктивно заважали (перешкоджали) або хоча б утруднювали звернення до суду (у тому числі і у стані розладу здоров`я), не перебував.
Належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів неусвідомлення обставини порушення власних прав або наявності поважних причин, які протягом вказаного періоду часу непереборно перешкоджали зверненню заявника до суду, до матеріалів позову та заяви не подано.
Тому суддя доходить до висновку, що заяву про поновлення строку на звернення до суду належить залишити без задоволення, унаслідок чого позов підлягає поверненню у порядку ч.2 ст.123 КАС України.
Оскільки заявник за власною волею поєднав в одному позові декілька різних вимог, то наслідки невиправлення недоліків в оформленні позову підлягають застосуванню до усіх викладених у позові вимог, котрі співвідносяться як основна вимога позову та похідна вимога позову.
Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4, 6-9, 122, 123, 169, 241-243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя -

ухвалив:

1. Заяву про поновлення строку на звернення до суду - залишити без задоволення.
2. Позов - повернути заявникові.
3. Роз`яснити, що повернення позову не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
4. Копію ухвали надіслати заявникові разом із матеріалами позову.
5. Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України (а саме: протягом 15 днів з дати складення повного судового рішення; набирає законної сили відповідно до ст. 256 КАС України, тобто негайно після підписання.

Суддя Сліденко А.В.