Справа № 380/6014/20
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Хома О.П.,
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/6014/20 пров. № А/857/2923/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Кузьмича С.М., Улицького В.З.,

за участю секретаря судового засідання: Волошин М.М.,

апелянта: ОСОБА_1

представника апелянта: Дудяка Р.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , Державної установи "Львівська виправна колонія (№48) на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року у справі № 380/6014/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Львівська виправна колонія» (№48) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії , -

В С Т А Н О В И В:

29.07.2020р. ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)» Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (далі відповідач, ДУ ЛВК №48), в якому з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив суд:

- визнати протиправними дії в частині не виплати грошового забезпечення щодо нарахування та сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з сум грошового забезпечення, які присудженні постановами Сихівського районного суду м.Львова від 13.12.2006р. у справі № 2-1980/06 та Львівського окружного адміністративного суду від 17.01.2012р. у справі №2а-14133/11/1370 та в неодноразовому ігноруванні судових рішень, які набрали законної сили, а саме постанови Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2013р. у справі №813/6837/13-а в частині зобов`язання сплатити збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та постанови Франківського районного суду м. Львова від 29.07.2017р. у адміністративній справі №813/3185/16 щодо сплати збору з присуджених сум у відповідності до ст.6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010р. №2464 VI єдиний внесок для платників, зазначених в абз.7 п.1 ч.1 ст.4 цього Закону (військових частин та органів, які виплачують грошове забезпечення особам, зазначеним у п.9 ч.1 ст.4 цього Закону), за ставкою в розмірі 34,7 відсотка суми грошового забезпечення;

- зобов`язати нарахувати та сплатити збір на обов`язкове державне пенсійне страхування зі суми компенсації за затримку виплати заробітної плати 5 567,87 грн., з суми компенсації за формене обмундирування - 566,32 грн., які присуджені постановою Сихівського районного суду м. Львова від 13.12.2006р. у справі № 2-1980/06 та суми компенсації за затримку виплати заробітної плати (грошового забезпечення) - 23 366,56грн., яка присуджена постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17.10.2012р. у справі №2а-14133/11/1370 у відповідності до ст.6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010р. №2464 VI єдиний внесок для платників, зазначених в абз.7 п.1 ч.1 ст.4 цього Закону (військових частин та органів, які виплачують грошове забезпечення особам, зазначеним у п.9 ч.1 ст.4 цього Закону), за ставкою в розмірі 34,7 відсотка суми грошового забезпечення;

- стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку за період з 07.02.2006р. - 31.10.2020р. в розмірі - 726 387 грн 28 коп.

05.01.2021р. представник відповідача Державної установи "Львівська виправна колонія (№48) Школьна А.В. подала клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строків звернення з позовом до суду.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 26.01.2021р. позов в частині вимог про визнання протиправними дій Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)» Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції в не виплаті грошового забезпечення щодо нарахування та сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з сум грошового забезпечення, які були присудженні постановами Сихівського районного суду м.Львова від 13.12.2006р. у справі № 2-1980/06 та Львівського окружного адміністративного суду від 17.01.2012р. у справі №2а-14133/11/1370, та в неодноразовому ігноруванні судових рішень, які набрали законної сили, а саме постанови Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2013 у справі №813/6837/13-а в частині зобов`язання сплатити збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та постанови Франківського районного суду м. Львова від 29.07.2017р. у адміністративній справі №813/3185/16 щодо сплати збору з присуджених сум у відповідності до ст.6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010р. №2464 VI єдиний внесок для платників, зазначених в абз.7 п.1 ч.1 ст.4 цього Закону (військових частин та органів, які виплачують грошове забезпечення особам, зазначеним у п.9 ч.1 ст.4 цього Закону), за ставкою в розмірі 34,7 відсотка суми грошового забезпечення;

- зобов`язання Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)» Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції нарахувати та сплатити збір на обов`язкове державне пенсійне страхування зі суми компенсації за затримку виплати заробітної плати 5 567,87 грн, з суми компенсації за формене обмундирування - 566,32 грн, які були присуджені ОСОБА_1 постановою Сихівського районного суду м. Львова від 13.12.2006 у справі № 2-1980/06 та суми компенсації за затримку виплати заробітної плати (грошового забезпечення) - 23 366,56 грн, яка була присуджена ОСОБА_1 постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17.10.2012 у справі №2а-14133/11/1370 у відповідності до ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010р. №2464 VI єдиний внесок для платників, зазначених в абз.7 п.1 ч.1 ст.4 цього Закону (військових частин та органів, які виплачують грошове забезпечення особам, зазначеним у п.9 ч.1 ст.4 цього Закону), за ставкою в розмірі 34,7 відсотка суми грошового забезпечення - залишено без розгляду.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 26.01.2021р. скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні клопотання представника відповідача Державної установи "Львівська виправна колонія (№48)» Школьної А.В. про залишення позову без розгляду.

Апелянт Державна установа "Львівська виправна колонія (№48)» також подав апеляційну скаргу, в якій просив суд, скасувати ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 26.01.2021р. в частині відмови в залишенні без розгляду позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку за період з 07.02.2006р. - 31.10.2020р. в розмірі - 726 387 грн 28 коп. та прийняти у цій частині нове рішення яким позов в частині даної позовної вимоги залишити без розгляду. В решті ухвалу залишити без змін.

В судовому засіданні апелянта ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав в ній зазначених. Апеляційну скаргу Державної установи "Львівська виправна колонія (№48)» просив суд, залишити без задоволення.

Представник апелянта Державної установи "Львівська виправна колонія (№48)» Дудяк Р.А. в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з підстав в ній зазначених. Апеляційну скаргу апелянта ОСОБА_1 просив суд, залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарг, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення виходячи з наступних підстав.

Як видно з матеріалів справи ОСОБА_1 проходив службу в Державній установі «Львівської виправної колонії» №48 з 13.12.2000р. - 06.02.2006р. на посаді старшого інженера енерго-механічного відділу.

Наказом Державної установи «Львівської виправної колонії» №80/с від 06.02.2006р. №8 о/с позивач звільнений з органів кримінально-виконавчої системи в запас з 06.02.2006р.

Постановою Сихівського районного суду м. Львова від 13.12.2006р. у справі №2-1980/06, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.05.2011р., позов ОСОБА_1 задоволено частково. Суд стягнув з Державної установи "Львівська виправна колонія (№48)» невиплачену надбавку за безперервний стаж в КВС 812 грн. 54коп.; матеріальну допомогу 3 853 грн. 06коп.; компенсацію за несення служби понад установлений законодавством робочий час 17 443 грн. 52коп..; компенсацію за формене обмундирування 566 грн. 32 коп.; за несення служби в нічний час 1 272грн. 52коп..; компенсацію за затримку виплати заробітної плати 29 515грн. 83 коп.

Присуджені рішенням Сихівського районного суду м Львова від 13.12.2006р. у справі №2-1980/06 кошти у розмірі - 29 515 грн 83коп. виплачені ОСОБА_1 шляхом списання таких з рахунку Державної установи "Львівська виправна колонія (№48)» згідно з платіжними вимогами: №1148/16 від 13.07.2011р. - сума 24 372 грн. 74 коп.; №1148/16 від 18.07.2011р. - сума 5 143 грн. 09 коп.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17.01.2012р. у справі №2а-14133/11/1370, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.03.2012р., позов задоволено частково. Суд стягнув з Державної установи "Львівська виправна колонія (№48)» в користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку виплати заробітної плати в розмірі 23 366 грн 56 коп.

На виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 17.01.2012р. у справі №2а-14133/11/1370 Державна установа "Львівська виправна колонія (№48)» сплатила на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 23 366 грн 56 коп., що підтверджується меморіальними ордерами №2 від 29.03.2012р.; від 11.04.2012р. № 11/В-11.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2013р. у справі №813/6837/13-а, яка сторонами не оскаржувалася і набрала законної сили 11.11.2013р., частково задоволено позов ОСОБА_1 , серед іншого, визнано протиправними дії Державної установи "Львівська виправна колонія (№48)» щодо несплати страхових внесків з грошового забезпечення, на яке нараховуються страхові внески, та яке присуджено позивачу постановами Сихівського районного суду м. Львова від 13.12.2006р. у справі №2-1980/06 та Львівського окружного адміністративного суду від 17.01.2012р. у справі №2а-14133/11/1370.

Вказаним судовим рішенням визнано протиправними дії Державної установи "Львівська виправна колонія (№48)» щодо несплати страхових внесків не з всіх сум, присуджених ОСОБА_1 постановами від 13.12.2006р. у справі №2-1980/06 та від 17.01.2012р. у справі №2а-14133/11/1370, а лише з того грошового забезпечення, на яке нараховуються страхові внески.

Постановою Франківського районного суду м. Львова від 29.05.2017р. у справі №813/3185/16 задоволено позов ОСОБА_1 до Державної установи "Львівська виправна колонія (№48)» про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії та встановлення судового контролю, та, серед іншого, зобов`язано Державну установу "Львівська виправна колонія (№48)»нарахувати та сплатити збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з сум грошового забезпечення, на яке нараховуються страхові внески, та яке присуджено ОСОБА_1 постановами Сихівського районного суду м.Львова від 13.12.2006р. у справі № 2-1980/06 та Львівського окружного адміністративного суду від 17.01.2012р. у справі №2а-14133/11/1370 у відповідності до ст.6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010р. №2464 VI єдиний внесок для платників, зазначених в абз.7 п.1 ч.1 ст.4 цього Закону (військових частин та органів, які виплачують грошове забезпечення особам, зазначеним у п.9 ч.1 ст.4 цього Закону), за ставкою в розмірі 34,7 відсотка суми грошового забезпечення.

Даним судовим рішенням також зобов`язано Державну установу "Львівська виправна колонія (№48)» нарахувати та сплатити страхові внески за ставкою в розмірі 34,7 відсотка суми грошового забезпечення не з всіх сум, присуджених ОСОБА_1 постановами від 13.12.2006р. у справі №2-1980/06 та від 17.01.2012р. у справі №2а-14133/11/1370, а лише з сум грошового забезпечення, на яке нараховуються страхові внески.

Отже, відповідно до судових рішень від 22.10.2013р. у справі №813/6837/13-а та від 29.05.2017р. у справі №813/3185/16 Державна установа "Львівська виправна колонія (№48)» зобов`язана нарахувати та сплатити страхові внески за ставкою в розмірі 34,7 відсотка суми грошового забезпечення не зі всіх сум, присуджених ОСОБА_1 постановами від 13.12.2006р. у справі №2-1980/06 та від 17.01.2012р. у справі №2а-14133/11/1370, а лише з тих сум грошового забезпечення, на які нараховуються страхові внески.

На виконання постанови Франківського районного суду м. Львова від 29.05.2017р. у справі №813/3185/16 Державна установа "Львівська виправна колонія (№48)» розраховано та сплачено 8 113грн. 43коп. збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що підтверджується платіжним дорученням від 29.06.2017р. №323.

Державна установа "Львівська виправна колонія (№48)» подала до Франківського районного суду м. Львова звіт від 30.06.2017р. №4/1652 про виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 29.05.2017р. у справі №813/3185/16.

05.07.2017р. ОСОБА_1 звернувся до Франківського районного суду м. Львова із заявою, в якій просив суд, встановити новий строк подання звіту та накласти штраф на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови Франківського районного суду м. Львова від 29.05.2017р. у справі № 813/3185/16.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 06.06.2018р. у справі №813/3185/16 заяву ОСОБА_1 задоволено частково шляхом накладення на керівника Державна установа "Львівська виправна колонія (№48)» за не виконання звіту про виконання постанови Франківського районного суду м. Львова від 29.05.2017р. у справі №813/3185/16 в частині зобов`язання вчинити нарахування та оплату страхових внесків із грошових коштів в розмірі 23 366 грн. 56 коп. та 566 грн. 32 коп. штрафу у розмірі двадцяти мінімальних заробітних плат, що в грошовому еквіваленті становить 35 240 грн, з яких 17 620 грн. стягнуто в користь ОСОБА_1 та 17 620 грн. до Державного бюджету України.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.08.2018р. у справі №813/3185/16 ухвалу Франківського районного суду міста Львова від 06.06.2018р. скасовано та на керівника Державної установи "Львівська виправна колонія (№48)» накладено штраф за не виконання звіту про виконання постанови Франківського районного суду м. Львова від 29.05.2017р. у справі №813/3185/16 у розмірі двадцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб станом на 01.01.2018р., що в грошовому еквіваленті становить 35 240 грн, з яких 17 620 грн. стягнуто в користь ОСОБА_1 та 17 620 грн. до Державного бюджету України, та зобов`язано Державну установу "Львівська виправна колонія (№48)» подати звіт про виконання постанови Франківського районного суду м. Львова від 29.05.2017р. у справі № 813/3185/16 в місячний строк з дня отримання постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Франківського районного суду міста Львова від 02.06.2020р. у справі №813/3185/16 на керівника Державної установи "Львівська виправна колонія (№48)» накладено штраф за повторне невиконання рішення суду.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.10.2020р. скасовано ухвалу Франківського районного суду міста Львова від 02.06.2020р. у справі №813/3185/16 та прийнято постанову, якою в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про повторне накладення штрафу на керівника Державної установи "Львівська виправна колонія (№48)» та встановлення нового строку подання звіту відмовлено.

Підставою для скасування ухвали від 02.06.2020р. у справі №813/3185/16 є висновки суду апеляційної інстанції про виконання Державною установою "Львівська виправна колонія (№48)» постанови Франківського районного суду м. Львова від 29.05.2017р. у справі №813/3185/16 шляхом сплати платіжним дорученням від 29.06.2017р. №323 збору на обов`язкове державне пенсійне страхування у розмірі 8 113 грн. 43 коп.

ч.4 ст.78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, виконання постанови Франківського районного суду м. Львова від 29.05.2017р. у справі №813/3185/16 відбулося датою сплати Державною установою "Львівська виправна колонія (№48)» збору на обов`язкове державне пенсійне страхування у розмірі 8 113 грн 43 коп. - 29.06.2017р., у зв`язку з чим подано звіт від 30.06.2017р. №4/1652.

ст.118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до ч.1 ч.2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

ч.3 ст. 122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані ст.123 КАС України, відповідно до ч.3 якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Отже, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому, перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише покликатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Крім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. (п.1 ст. 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», п.570 рішення від 20.09.2011р. за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Тобто, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011р. №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).

При цьому, обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками узгоджується із принципом "Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt", згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.10.2020р. у справі № 813/3185/16 встановлено виконання Державною установою "Львівська виправна колонія (№48)» постанови Франківського районного суду м. Львова від 29.05.2017 р. у справі № 813/3185/16 сплатою 29.06.2017р. на обов`язкове державне пенсійне страхування в розмірі 8113 грн.43 грн.. а з даним позовом ОСОБА_1 звернувся 29.07.2020р. , що свідчить про пропуск строків шестимісячного строку звернення з позовом до суду, який обчислюється з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що звернення до Франківського районного суду м. Львова 05.07.2017р. вперше із заявою про встановлення нового строку подання звіту та накладення штрафу на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови Франківського районного суду м. Львова від 29.05.2017р. у справі №813/3185/16 дає підстави стверджувати про обізнаність позивача із розміром сплаченого Державною установою "Львівська виправна колонія (№48)» збору на обов`язкове державне пенсійне страхування та дає підстави для висновків суду про початок перебігу строку звернення до суду з даний позовом щодо неповноти сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування.

Отже, ОСОБА_1 про порушення своїх прав, свобод та інтересів дізнався саме 29.06.2017р., а в суд з даним позовом звернувся 29.07.2020р. Тобто, з пропуском шестимісячного строку звернення з позовом до суду, який обчислюється з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Заяву про поновлення строків звернення з позовом до суду позивач не подав.

Апеляційний суд не вбачає поважних причин для пропуску позивачем строків звернення з позовом до суду.

Так, поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Доводи апелянта ОСОБА_1 що про порушення своїх прав, свобод та інтересів дізнався 02.07.2020р. коли Ухвала Франківського районного суду міста Львові від 02.06.2020р. у справі № 813/3185/16 набрала законної сили та наявність у Сихівському Відділі державної виконавчої служби у м. Львові виконавчого провадження № 54819106 з примусового виконання судового рішення у справі № 813/3185/16 свідчить про невиконання судового рішення, колегія суддів не приймає до уваги за безпідставністю, оскільки спростовується вищевикладеними висновками апеляційного суду.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, отже у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач пропустив шестимісячний строк звернення до суду в частині першої та другою позовної вимоги, не навівши при цьому, поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення.

При цьому, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що третя вимога є похідною від перших двох, проте стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку за період з 07.02.2016р.-31.10.2020р. в розмірі 726 387 грн. 28 коп., а тому згідно ст. 233 КЗпП України клопотання про залишення позову в цій частині без розгляду є передчасним.

Інші доводи апеляційних скарг фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

В ст.242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст. 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною, доводи апеляційних скарг зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Державної установи "Львівська виправна колонія (№48)» залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року у справі № 380/6014/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Бруновська

Суддя С.М. Кузьмич

Суддя В.З. Улицький

Повне судове рішення складено 19.07.2021.