Справа № 640/7754/20
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2021-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2021 року м. Київ № 640/7754/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Шевченко Н. М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (позивач, ОСОБА_1 ) звернулась із позовною заявою до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (відповідач, ГУ ДПС у Дніпропетровській області), в якій просить суд:

- визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДФС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) № ф-11986-53/64-у від 10.05.2019 у розмірі 21030,90 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що у період перебігу спірних правовідносин була зареєстрована в якості фізичної особи-підприємця, проте жодного доходу не отримувала. Додатково, у згаданий період позивач була найманим працівником, натомість, ЄСВ сплачувався за неї роботодавцем.

Відповідач із доводами позивача не погоджується, звертає увагу на перелік платників єдиного внеску, визначений спеціальним законом. У відзиві також сформовано висновок про те, фізична особа-підприємець зобов`язана сплачувати ЄСВ незалежно від інших обставин.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 у період з 2017 по 07.11.2019 перебувала на обліку ГУ ДПС у Дніпропетровській області як фізична особа-підприємець.

07.11.2019 відкрито виконавче провадження № 60346578 про стягнення з позивача на користь відповідача 21 030,90 грн ЄСВ на підставі вимоги № ф-11986-53/64-у від 10.05.2019.

У відповідь на заяву ОСОБА_1 від 07.02.2020 ГУ ДПС у Дніпропетровській області надано відповідь, зі змісту якої убачається, що згадана сума недоїмки виникла через несплату ЄСВ за 2017 рік у сумі 8448,00 грн, 1 квартал 2018 року - 2457,18 грн, 2 квартал 2018 року - 2457,18 грн, 3 квартал 2018 року - 2457,18 грн, 4 квартал 2018 року - 2457,18 грн, 1 квартал 2019 року - 2754,18 грн, 2 квартал 2019 року - 2754,18 грн, 3 квартал 2019 року - 2754,18 грн.

Не погоджуючись зі згаданою вимогою, позивач звернулась із позовною заявою до ГУ ДПС у Дніпропетровській області. Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1- 2 ст. 7 КАС України встановлено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону (пп. 14.1.195 п. 14.1, ст. 14 ПК України).

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Пунктом 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок (п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Платниками єдиного внеску є також роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань) (п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).

За змістом п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно з ч. 5 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно з ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

У той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця цитованим законом не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19 дійшов висновку, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

На письмовий запит позивача, копія оскаржуваної вимоги відповідачем не надавалась. Ухвалою суду від 08.04.2020 при відкритті провадження ГУ ДПС у Дніпропетровській області зобов`язано надати оскаржувану вимогу, проте, даний обов`язок відповідачем також проігноровано.

З урахуванням того, що реквізити оскаржуваного документа містяться у відомостях виконавчого провадження, а розрахунок сум наданий відповідачем у відповіді на звернення позивача, відсутність копії вимоги не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням дати оскаржуваної вимоги (10.05.2019), вимога охоплює період з 1 кварталу 2017 року по 1 квартал 2019 року включно.

Із наданих позивачем копії трудової книжки убачається, що у період з 01.08.2016 по 14.02.2017 ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 . У період з 28.08.2017 по 30.09.2019 працювала у ТОВ «Швейна фабрика «Текстиль-2000».

Таким чином, у згадані періоди страхувальником позивача виступали роботодавці, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», тобто, ОСОБА_1 , будучи одночасно зареєстрованою в якості фізичної особи-підприємця не мала обов`язку повторно сплачувати ЄСВ, оскільки даний обов`язок виконувався роботодавцями.

У той же час, жодних відомостей про працевлаштування у період з березня по липень 2017 року матеріали справи не містять, та, з урахуванням того, що Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не ставить у залежність обов`язок сплати єдиного внеску із отриманням фізичною особою-підприємцем прибутку.

Таким чином, оскаржувана вимога є правомірною в частині несплати ЄСВ за березень-липень 2017 року, оскільки позивач, як фізична особа-підприємець мала самостійно нараховувати та сплачувати єдиний внесок в межах мінімальної суми.

За змістом ч. 5 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», мінімальна заробітна плата становила 3200 грн.

З урахуванням ставки єдиного внеску у 22 %, за кожен місяць у 2017 році фізична особа-підприємець мала сплачувати 704,00 грн (3200 грн *22%).

Таким чином, за період з березня по липень 2017 року ОСОБА_1 мала самостійно нарахувати та сплатити 3520,00 грн (704,00 грн * 5 місяців).

Резюмуючи викладене, вимога про сплату недоїмки № ф-11986-53/64-у від 10.05.2019 на суму 21030,90 грн винесена без урахування істотних обставин, зокрема, щодо перебування позивача у трудових відносинах, тобто, є необґрунтованою в частині суми єдиного внеску 17 510,90 грн, нарахованого за періоди січень-липень 2017 року та серпень 2017 - березень 2019, натомість, підлягає скасуванню частково.

Щодо ЄСВ за період з березня по липень 2017 року, відповідачем правильно визначено обов`язок Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 сплатити ЄСВ у розмірі 3520,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оскільки позивач навів достатні обґрунтування для висновку про безпідставність оскаржуваної вимоги в частині, звертаючи увагу останнього на відсутність підстав для звільнення від сплати ЄСВ за березень-липень 2017 року, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

За подання позовної заяви позивачем сплачено 840,80 грн судового збору. З урахуванням того, що в майновому еквіваленті позовна вимога задоволена на 83 % (17 510,90 / 3520,00 = 83 % / 17 %), таким чином, за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Дніпропетровській області відшкодуванню підлягає 697,86 грн судового збору.

Керуючись статтями 72- 78, 90, 139, 241, 244, 246, 255, 257, 262, 293, 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № ф-11986-53/64-у від 10.05.2019 в частині недоїмки в розмірі 17 510,90 (сімнадцять тисяч п`ятсот десять) гривень 90 копійок.

3. У задоволенні позовної вимоги в іншій частині відмовити.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області у розмірі 697,86 (шістсот дев`яносто сім) гривень 86 копійок.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління ДПС у Дніпропетровській області (вул. Сімферопольська, 17А, м. Дніпро, 49005, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України та може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко