Справа № 120/4959/21-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2021-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2021 р. Справа № 120/4959/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

19.05.2021 до суду надійшла позовна заява за підписом адвоката Корнійчука С.А., подана від імені та в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про:

- визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду клопотання позивача від 09.12.2020 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, для ведення садівництва, площею 0,12 га, за кадастровим номером :01:004:2152, розташованої на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту), та передачу її у власність позивача;

- зобов`язання відповідача розглянути клопотання позивача від 09.12.2020, затвердити позивачу проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, для ведення садівництва, площею 0,12 га, за кадастровим номером :01:004:2152, розташованої на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту), та передати вказану земельну ділянку у власність позивача.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 09.12.2020 позивач звернувся до відповідача з клопотанням, в якому просив затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, для ведення садівництва, площею 0,12 га, за кадастровим номером :01:004:2152, розташованої на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту). Вказане клопотання відповідач отримав 11.12.2020. Листом від 29.01.2021 відповідач повідомив, що клопотання позивача зареєстроване 14.12.2020 в "ДОК-ПРОФ" за № С-29674/0/94-20. Крім того, відповідач зазначив, що клопотання не розглянуте Головним управлінням через технічні проблеми.

Позивач вважає неправомірною оскаржувану бездіяльність відповідача, а тому за захистом своїх прав та інтересів звернувся до суду.

Ухвалою суду від 21.05.2021 відкрито провадження у справі за вказаним позовом та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

17.06.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

Відповідач зазначає, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 10.06.2021 за № 2-1746/15-21-СГ "Про відмову у затвердженні документації із землеустрою та наданні земельної ділянки" позивачу відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером :01:004:2152, для індивідуального садівництва (код цільового призначення 01.05), розташованої на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, та наданні її у власність позивача, оскільки зазначена на графічних матеріалах земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області.

Таким чином, на думку відповідача, клопотання позивача розглянуте з прийняттям рішення, передбаченого законом, а тому відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльність Головного управління, що є предметом оскарження у цій справі.

Крім того, відповідач зазначає, що у зв`язку з відсутністю в системі електронного документообігу "ДОК ПРОФ Степ 3.0" функціонала реєстрації "Наказ сг", розгляд деяких клопотань щодо розпорядженнями землями сільськогосподарського призначення, у тому числі клопотання позивача, було відтерміновано.

Також відповідач звертає увагу, що у зв`язку з набранням чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин", яким Розділ Х Перехідних положень Земельного кодексу України доповнено пунктом 24, Головне управління не є розпорядником спірної земельної ділянки з 27.05.2021.

Інших заяв по суті від сторін до суду не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Частиною четвертою статті 243 КАС України визначено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Оцінивши наявні у справі докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

09.12.2020 позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача з клопотанням, в якому просив затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сільськогосподарського призначення, для ведення садівництва, площею 0,12 га, за кадастровим номером :01:004:2152, розташованої на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту). До заяви позивач додав проект землеустрою та витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за кадастровим номером :01:004:2152.

20.01.2021 представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом, в якому просив надати відомості про результати розгляду клопотання ОСОБА_1 .

Листом від 29.01.2021 відповідач повідомив, що клопотання позивача зареєстроване 14.12.2020 в "ДОК-ПРОФ" за № С-29674/0/94-20, однак не розглянуте через технічні проблеми.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду клопотання від 09.12.2020 про затвердження проекту землеустрою, позивач 19.05.2021 звернувся до суду з цим позовом.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 10.06.2021 за № 2-1746/15-21-СГ "Про відмову у затвердженні документації із землеустрою та наданні земельної ділянки" позивачу відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером :01:004:2152, для індивідуального садівництва (код цільового призначення 01.05), розташованої на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, та наданні її у власність позивача.

Підставою для відмови є те, що бажана для позивача земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області і Головне управління вже не є розпорядником цієї землі.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає та реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України (далі ЗК України) та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Так, відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За змістом статті 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Конкретні категорії земель визначені у частині першій статті 19 ЗК України, до яких зокрема належать землі сільськогосподарського призначення.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

В силу положень п. "а" ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються громадянам у власність та надаються у користування для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Отже, законом передбачено право громадян України на безоплатне набуття у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності сільськогосподарського призначення.

Порядок набуття відповідного права визначається главою 19 Розділу IV Земельного кодексу України.

Водночас при вирішенні справи суд застосовує положення Земельного кодексу України, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, а отже, до внесення змін на підставі Закону України від 28 квітня 2021 року за № 1423-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин".

Так, згідно із ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України.

Зокрема, частиною шостою вказаної статті визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, які є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Частиною восьмою статті 118 ЗК України передбачено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 107 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку.

В силу приписів ч. 9 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (ч. 10 ст. 118 ЗК України).

При цьому за змістом ч. 11 ст. 118 ЗК України у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Аналіз наведених правових норм дає можливість дійти висновку, що законом визначено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме:

1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;

2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);

3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України;

4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, приймає відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність, або ж про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду (таке рішення може бути оскаржене до суду і в цьому разі спір вирішується в судовому порядку).

Суд зауважує, що на час звернення позивача до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з клопотанням про затвердження розробленого проекту землеустрою та його розгляду відповідачем були чинними положення статті 186-1 ЗК України, якими регламентувалися повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (стаття виключена із Земельного кодексу України на підставі Закону № 1423-IX від 28.04.2021).

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

За змістом частини четвертої статті 186-1 ЗК України розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Приписами частини п`ятої статті 186-1 ЗК України передбачено, що органи, зазначені в частинах першій-третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Таким чином, законом визначено конкретний (двотижневий) строк для розгляду територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин клопотання громадянина про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Як видно з матеріалів справи, позивач надіслав на адресу відповідача клопотання від 09.12.2020 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, але фактично воно надійшло на адресу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області 14.12.2020, реєстраційний № С-29674/0/94-20.

Відтак, оскільки предмет спору у цій справі стосується оскарження бездіяльності відповідача, а не будь-яких інших суб`єктів, які брали участь у спірних правовідносинах, суд вважає, що датою звернення позивача до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з відповідним клопотанням необхідно вважати саме 14.12.2020.

Отже, саме з цієї дати слід обчислювати двотижневий строк, встановлений частиною п`ятою статті 186-1 ЗК України, для розгляду клопотання громадянина про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Не отримавши рішення, передбачене частиною п`ятою статті 186-1 ЗК України, 19.05.2021 представник позивача подав до суду позов про оскарження бездіяльності Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Втім, 10.06.2021, тобто вже після звернення позивача до суду, відповідач розглянув клопотання позивача про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та прийняв наказ за № 2-1746/15-21-СГ про відмову у затвердженні документації із землеустрою та наданні земельної ділянки у власність позивача.

Наведене свідчить про недотримання відповідачем вимог ч. 5 ст. 186-1 ЗК України щодо строку розгляду клопотання позивача.

Разом з тим слід зазначити, що строк розгляду клопотання є строком виконання компетентним органом своїх повноважень (компетенції). Цей строк в сукупності з іншими елементами (складовими) утворюють структуру повноважень суб`єкта владних повноважень. Недотримання строку виконання обов`язку є свідченням формального порушення реалізації повноважень, проте повинно оцінюватися в межах причин та умов, що призвели до цього. Недотримання строку виконання обов`язку не означає припинення повноважень компетентного органу і втрату ним правомочності на ухвалення будь-яких рішень.

При цьому суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 07.07.2021 у справі № 9901/345/20.

Протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) в неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини справи, суд доходить висновку, що відповідач самостійно усунув порушення, які стали підставою для звернення до суду з цим позовом шляхом прийняття наказу від 10.06.2021 за № 2-1746/15-21-СГ "Про відмову у затвердженні документації із землеустрою та наданні земельної ділянки".

Суд зауважує, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод і інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Тому завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у конкретних публічно-правових відносинах.

Водночас статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у своєму рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Що стосується "порушеного права", за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у інших законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Тобто, звертаючись до суду з позовом про скасування акту суб`єкта владних повноважень, позивач має обґрунтувати, яким чином даний акт порушує його права та охоронювані законом інтереси. Захисту у порядку адміністративного судочинства підлягають порушені права особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізовує владні управлінські функції стосовно заявника.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 826/4406/16, від 10.06.2021 у справі № 757/12159/17-а та від 29.06.2021 у справі № 1.380.2019.000578.

Таким чином, суд доходить висновку, що незважаючи на наявність факту протиправної бездіяльності відповідача щодо не розгляду клопотання позивача у встановлений законом строк, у даному випадку правовідносини між сторонами перейшли у площину нового спору у зв`язку з прийняттям наказу від 10.06.2021 за № 2-1746/15-21-СГ, яким позову відмовлено у затвердженні документації із землеустрою та наданні у власність земельної ділянки.

Відтак судовий захист прав та інтересів позивача, порушених оскаржуваною бездіяльність відповідача, неможливий в той спосіб, про який просить позивач, а саме шляхом зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, для ведення садівництва, площею 0,12 га, за кадастровим номером :01:004:2152, розташованої на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту), та передачі вказаної земельної ділянки у власність позивача.

Крім того, неможливим суд вважає прийняття рішення лише про визнання бездіяльності відповідача протиправною, адже таке рішення позбавлене сенсу та не відповідатиме нормам ст.ст. 5, 245 КАС України, за приписами яких, у разі задоволенні позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Також, на думку суду, відсутні підстави для закриття провадження у цій справі відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 238 КАС України, згідно з яким суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

Суд зауважує, що для закриття провадження в адміністративній справі з вищенаведених підстав необхідні дві обов`язкові умови: 1) виправлення суб`єктом владних повноважень тих порушень, що є предметом оскарження в суді; 2) відсутність підстав вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

Проте судом не встановлено наявності усіх вказаних умов, оскільки повний захист своїх прав та інтересів внаслідок оскаржуваної бездіяльності відповідача позивач вбачає саме у зобов`язанні відповідача прийняти рішення про затвердження документації із землеустрою та надання у власність земельної ділянки, прийняття якого є неможливим з огляду на існування чинного наказу відповідача № 2-1746/15-21-СГ від 10.06.2021 про відмову у задоволенні клопотання позивача.

Крім того, суд враховує, що після відкриття провадження у цій справі набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" від 28.04.2021 № 1423-IX.

Цим Законом Розділ Х Перехідних положень Земельного кодексу України доповнено пунктом 24, в силу якого з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад.

Отже, з 27.05.2021 Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області не є розпорядником бажаної для позивача земельної ділянки, що додатково свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в зобов`язальній частині.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ст. 9, 90 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до п. 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Також суд враховує Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому зазначений Висновок акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а, крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Таким чином, перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову ОСОБА_1 належить відмовити.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, підстав для відшкодування позивачу витрат зі сплати судового збору немає.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) представник позивача: адвокат Корнійчук Сергій Анатолійович (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса для листування: вул. Соборна, 8, а/с 258, м. Вінниця, 21050);

3) відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (, місцезнаходження: вул. Келецька, 63, м. Вінниця, 21027).

Повне судове рішення складено 20.07.2021.

Суддя Сало Павло Ігорович