Справа № 300/1560/21
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 рокуЛьвівСправа № 300/1560/21 пров. № А/857/12747/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Іщук Л. П.
за участю секретаря судового засідання представника позивача представника відповідача Онишкевича Т. В. Чопко Ю.Т., Дутчак Т.Г., Гавадзин М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "НАРМАН" на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду (ухвалене у м.Львові, судом під головуванням судді Микитин Н.М., дата складання повного тексту ухвали не зазначена) у справі № 300/1560/21 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "НАРМАН" до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, суд-

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Товариство з обмеженою відповідальністю "НАРМАН" звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 001913/0705 від 17.11.2020.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року визнано неповажними причини пропуску представником Товариства з обмеженою відповідальністю "НАРМАН" строку звернення до адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 001913/0705 від 17.11.2020, з підстав визначених у заяві про поновлення процесуального строку від 04.06.2021.

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "НАРМАН" до Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 001913/0705 від 17.11.2020 залишено без розгляду.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу від 11.06.2021 року та направити матеріали справи до суду першої інстанції для продовження судового розгляду.

На підтвердження доводів апеляційної скарги позивач вказує, що за результатом винесення податкових повідомлень- рішень позивачем було подано скаргу до ДПС України. 14.12.2020 року ДПС України винесено рішення про продовження розгляду вказаної скарги позивача до 29.01.2021 року, а відтак позивач міг очікувати на отримання результатів розгляду його скарги не раніше лютого 2021 року. Згідно ідентифікатора поштового відправлення представнику позивача вручено 13.01.2021 року рішення про результати розгляду скарги №36749/6/99-00-06-01-01-05 від 30.12.2020 року, однак позивач заперечує обставини щодо вручення обумовленого рішення вказаною датою уповноваженому представнику позивача. При цьому зазначає, що фактично про вказане рішення позивачу стало відомо тільки 14.03.2021 року.

Окрім того вказує, що згідно постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09 грудня 2020 року Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на території України встановлено карантин з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19 до 30.04.2021. Згідно даної постанови в залежності від епідеміологічної ситуації на певній території або в цілому встановлюється «зелений», «жовтий», «помаранчевий» або «червоний» рівень епідемічної небезпеки поширення COVID-19. У межах території Івано-Франківської області було встановлено червоний рівень епідеміологічної небезпеки. У зв`язку із підтвердженим випадком захворювання на COVID-19 одного з працівників товариства, з врахуванням пункту 7 Постанови за № 1236 від 09.12.2020, всі працівники пішли на самоізоляцію та згідно наказу від 11.01.2021 за №5 Про запровадження дистанційної роботи в товаристві перейшли на дистанційну роботу. Відтак, уповноважені особи позивача дізналися про наявність рішення від 30.12.2020 за №36749/6/99-00-06-01-01-06 про результати розгляду скарги, яким завершилась процедура адміністративного оскарження, тільки 14.03.2021 року, позаяк поштове відправлення у якому містилося рішення про результат розгляду скарги було залишено працівником Укрпошти бабусі бухгалтера товариства ОСОБА_1 (1928 року народження), яка в силу похилого віку не повідомила нікого про отримання нею поштової кореспонденції.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду суд першої інстанції виходив з того, що строк для звернення до суду у разі застосування платником податку досудового порядку оскарження податкового повідомлення-рішення чи іншого рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання становить один місяць від наступного дня після закінчення процедури адміністративного оскарження.

Позивач звернувся з позовом до суду 12.04.2021 року, тобто з пропуском місячного строку звернення, який встановлений пунктом 56.19 статті 56 Податкового кодексу України.

Суд визнав приведені позивачем причини пропуску Товариством з обмеженою відповідальністю "НАРМАН" строку звернення до адміністративного суду з даним позовом неповажними.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 статті 122 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини 4 статті 122 КАС України передбачено, що якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень. Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

При цьому, частиною 3 статті 122 КАС України встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до пункту 56.19 статті 56 ПК України у разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

Зі змісту пунктів 56.2, 56.3, 56.18 статті 56, пункту 57.3 статті 57 ПК України вбачається, що процедура адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення розпочинається з дня подання скарги до контролюючого органу вищого рівня, яка засвідчує безпосередню незгоду платника з визначеними йому грошовими зобов`язаннями, і закінчується настанням однієї з подій, передбачених пунктом 56.17 статті 56 ПК України. Строк для подачі первинної скарги за загальним правилом становить 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення.

Верховний Суд у постанові від 26.11.2020 у справі №500/2486/19 сформував правовий висновок, відповідно до якого норма пункту 56.18 статті 56 ПК України не визначає процесуального строку звернення до суду і, відповідно, не є спеціальною щодо норми пункту 56.19 статті 56 ПК України. Водночас норма пункту 56.19 статті 56 ПК України є спеціальною щодо норми частини четвертої статті 122 КАС України, має перевагу в застосуванні у податкових спорах і регулює визначену її предметом групу правовідносин - оскарження в судовому порядку податкових повідомлень-рішень та інших рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань за умови попереднього використання позивачем досудового порядку вирішення спору (застосування процедури адміністративного оскарження - абзац третій пункту 56.18 статті 56 ПК України). Вона встановлює строк для їх оскарження протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

Відтак, для забезпечення узгодженості судової практики з висновком, викладеним у постанові від 26.11.2020 у справі №500/2486/19, суд зазначає, що під час вирішення тотожних спорів повинні враховуватися наведені висновки щодо застосування норм права.

Крім того, згідно з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 1640/2885/18 (провадження № К/9901/20715/19) пункт 56.19 статті 56 ПК України прямо встановлює строк для звернення до суду у разі застосування платником податку досудового порядку оскарження податкового повідомлення-рішення чи іншого рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання, і цей строк становить один місяць від наступного дня після закінчення процедури адміністративного оскарження.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В зв`язку із вищенаведеним, у випадку досудового вирішення спору, тобто оскарження податкового повідомлення-рішення в адміністративному порядку, встановлюється місячний строк звернення до суду, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги на предмет поважності приведених позивачем причин, які слугували йому перешкодою у зверненні до апеляційного суду у встановлений строк, колегією суддів враховано таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 21.04.2021 р. № 405) до 30 червня 2021 р. на території України продовжено дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України.

Відповідно до приписів пунктів 5, 6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 самоізоляція здійснюється з метою запобігання поширенню COVID-19 та зменшення кількості хворих з тяжким перебігом COVID-19.

Пунктом 7 вказаної постанови визначено, що самоізоляції підлягають особи, які мали контакт з пацієнтом з підтвердженим випадком COVID-19, крім осіб, які під час виконання службових обов`язків використовували засоби індивідуального захисту відповідно до рекомендацій щодо їх застосування.

Пунктом 9 зазначеної Постанови встановлено, що строк самоізоляції становить - 14 днів для осіб, які мали контакт із хворим на COVID-19, крім осіб, які під час виконання службових обов`язків використовували засоби індивідуального захисту відповідно до рекомендацій щодо їх застосування, з моменту контакту із хворим.

Згідно листків непрацездатності №854848 та №855465, у січні 2021 року підтверджено наявність респіраторної хвороби COVID-19 у одного із працівників ТОВ "НАРМАН" через, що останній знаходився на стаціонарному лікуванні з 10.01.2021 по 27. 02.2021.

У зв`язку з такими обставинами позивачем видано наказ від 11.01.2021 за №5 "Про запровадження дистанційної роботи в товаристві" відповідно до якого у зв`язку із виявленням респіраторної хвороби COVID-19 у одного із працівників ТОВ "НАРМАН" та недопущення його поширення працівники ТОВ "НАРМАН" перейшли на дистанційну роботу.

За наведених обставин, колегія суддів вважає підставними доводи позивача, що у період з 11.01.2021 року впродовж наступних 14 календарних днів працівники ТОВ "НАРМАН" зобов`язані були перебувати на умовах самоізоляції, як того вимагає пункт 9 зазначеної Постанови №1236. Відсутність даних у електронному сервісі Вдома Єдиного державного веб-порталу електронних послуг не спростовує обставин встановлених судом щодо виявленням респіраторної хвороби COVID-19 у працівника ТОВ "НАРМАН" та необхідності виконання іншими працівниками вимог пункту 9 Постанови №1236 щодо самоізоляції протягом терміну з 11.01.2021 року по 24.01.2021 року.

Колегією суддів також враховано, що за даними роздруківки з сайту Укрпошти за штриховим ідентифікатором № 461, рекомендоване поштове відправлення (адресоване позивачу, АДРЕСА_1 ) у якому містилось рішення від 30.12.2020 про результати розгляду скарги ДПС України вручене невідомій особі, як представнику позивача 13.01.2021 року (т. 1 а. с. 79).

Згідно пояснень позивача та письмових пояснень ОСОБА_2 вказане поштове відправлення вона виявила за адресою АДРЕСА_2 , у своєї бабусі ОСОБА_1 (1928 року народження), яка в силу похилого віку (93 роки) не повідомила нікого про передачу їх працівником відповідного відділення поштового зв`язку кореспонденції адресованій позивачу, позаяк на час такого вручення за адресою підприємства- позивача нікого не було.

Відповідно до п. 2 та 94 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених Постановою КМ № 270 від 5 березня 2009 р. вручення поштового відправлення, поштового переказу - виробнича операція, яка полягає у видачі поштового відправлення, виплаті коштів за поштовим переказом одержувачу. Прості та рекомендовані поштові відправлення, повідомлення про надходження поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, періодичні друковані видання, адресовані юридичним особам, можуть доставлятися з використанням абонентських поштових скриньок, що встановлюються на перших поверхах приміщень чи інших доступних для цього місцях або у канцелярії, експедиції тощо, розміщені на перших поверхах приміщень, чи видаватися в приміщеннях об`єкта поштового зв`язку представникам юридичних осіб, уповноваженим на одержання пошти.

За наведених положень законодавства, отримувачами рекомендованих поштових відправлень адресованої юридичним особам є відповідний уповноважений представник юридичної особи (повноваження якого підтверджуються довіреністю, договором, законом, тощо).

Надаючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції з приводу того, що позивач отримав 13.01.2021 року вказане рекомендоване відправлення у період часу, який припадає на визначений Постановою №1236 період самоізоляції працівників позивача, то колегія суддів зазначає, що вказаний висновок не відповідає, закріпленим у ст.9 КАС України, принципам адміністративного судочинства стосовно офіційного з`ясування всіх обставин справи. Зокрема суд першої інстанції не повно дослідив всі обставини справи та не витребував від відповідного відділення Укрпошти відомості з приводу того, якій особі фактично вручено вказане рекомендоване відправлення і не з`ясував чи є ця особа працівником позивача або його уповноваженою особою, не викликав та не отримав показів відповідних осіб (працівника відповідного відділення Укрпошти який забезпечував вручення такого рекомендованого відправлення та особу якій таке відправленні було вручено) в порядку ст. 91 та 92 КАС України, щодо відомих їм обставин з приводу вручення та отримання вказаної поштової кореспонденції.

Як наслідок, суд першої інстанції прийшов передчасного висновку з приводу пропуску позивачем строків звернення до суду з даним позовом у зв`язку з отримання ним 13.01.2021 року рекомендованого поштового відправлення (адресованого позивачу, АДРЕСА_1 ) за ідентифікатором № 461.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституція України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Право на розгляд справи означає право особи звернутися за захистом до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. Обов`язковою умовою дотримання цього права є те, що особі має бути забезпечена можливість реалізації зазначених прав без будь-яких обмежень, перешкод чи ускладнень. Можливість особи без перепон одержати судовий захист є головним змістовним аспектом поняття доступу до правосуддя.

Одним із механізмів забезпечення реалізації гарантованого Конвенцією права особи на доступ до правосуддя, а також права на оскарження судового рішення (фактично права на виправлення судової помилки) з урахуванням принципу правової визначеності, є поновлення судом пропущеного з поважних причин строку на звернення до суду та строку на оскарження у розумних межах, з дотриманням засад оптимальності і пропорційності.

Розуміючи важливість дотримання оптимального балансу між забезпеченням реалізації права особи на доступ до правосуддя та принципом правової визначеності, Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» тощо).

Одним з найбільш складних питань у процесі прийняття рішення про поновлення строку звернення до суду є визначення критеріїв, за якими суд може визнати причини попуску строку поважними, а підстави для його поновлення виправданими з метою досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи. Зокрема, аналіз практики ЄСПЛ дозволяє виокремити такі фундаментальні обґрунтування на користь прийняття рішення про поновлення пропущеного строку звернення до суду: 1) рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві; щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (справа «Белле проти Франції» [4]); 2) не можуть бути встановлені обмеження щодо реалізації права на судовий захист у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (справа «Мушта проти України»); 3) суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя, а також перешкоджати використанню доступних засобів правового захисту (справа «Станьо проти Бельгії»).

Крім того, ЄСПЛ висловив позицію стосовно того, що, розглядаючи підстави для поновлення пропущеного строку, національні суди мають враховувати, що питання стосовно того, чи було дотримано справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (справи «Скордіно проти Італії», «Ятрідіс проти Греції»).

При цьому у кожному випадку прийняття національними судами рішення про поновлення строків на звернення до суду або на оскарження судового рішення, ЄСПЛ наголошує на необхідності перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків втручання у принцип res judicata, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні у підставах для поновлення строків (справ «Пономарьов проти України»), а також, чи є обмеження права особи на доступ до суду пропорційним (справа «Мельник проти України»).

Отже, згідно з практикою ЄСПЛ для забезпечення оптимального співвідношення права на доступ до правосуддя та принципу правової визначеності у процесі прийняття судом рішення про поновлення строку на звернення до суду мають враховуватися: 1) особливі обставини кожної конкретної справи у системному зв`язку з причинами пропуску строку на звернення до суду; наявність причин непереборного та об`єктивного характеру пропуску строку на звернення до суду; 2) характер права, для захисту якого надійшло звернення до суду, та його значення для сторін; 3) період, який минув з моменту пропуску строку, правові наслідки його поновлення або не поновлення; 4) наявність публічного (суспільного та, меншою мірою, державного) інтересу у справі; 5) фундаментальність значення справи для судової та правозастосовної практики.

Одним із визначальних критеріїв для прийняття судом рішення про поновлення чи непоновлення строку є досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, з обов`язковим врахуванням того, що одним з основних елементів принципу верховенства права є принцип правової визначеності.

Відповідно до статті 320 КАС України підстави для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції серед іншого є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржувана ухвала суду не відповідає нормам процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржувану ухвалу скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 308, ст. 315, ст. 317, ст. 320, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "НАРМАН" задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 300/1560/21 - скасувати.

Справу № 300/1560/21 направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 22 липня 2021 року.