Справа № 600/2135/21-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2021-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 р. м. Чернівці Справа № 600/2135/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління ДПС у Чернівецькій області, оформленої листом від 12 лютого 2021 року №1014/6/24-13-24-07, у здійсненні зарахування коштів за сплати єдиного соціального внеску у рахунок майбутніх платежів ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління ДПС у Чернівецькій області здійснити зарахування коштів у розмірі 8448,00 грн зі сплати єдиного соціального внеску у рахунок майбутніх платежів ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог вказано про незаконну відмову податкового органу щодо зарахування ЄСВ за період січень-серпень 2017 року у розмірі 8448,00 грн у рахунок майбутніх платежів ФОП ОСОБА_1 , оскільки таку позивачем було надмірно сплачено, адже за указаний період ЄСВ сплачено її роботодавцем.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 18 травня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано про правомірність оскаржуваної відмови та безпідставність заявлених вимог. При цьому зазначено, що позивач помилково вважає суму ЄСВ за 2017 рік в розмірі 8448,00 грн сплаченою надміру, оскільки нею було сплачено борг, який виник за минулий період та у межах нарахованої згідно законодавства суми.

Правом подати відповідь на відзив позивач не скористалась.

Клопотань про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило.

За таких обставин, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з наявних у справі письмових доказів та визнавалось сторонами, ОСОБА_1 в період з 12 червня 2008 року по 31 січня 2019 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець. Разом з цим у період з 10 березня 2011 року по 28 серпня 2017 року вона працювала в органах прокуратури Чернівецької області, тобто перебувала у трудових відносинах.

У березні 2019 року позивачем сплачено ЄСВ у розмірі 8448,00 грн за період січень-серпень 2017 року. Водночас за указаний вище період прокуратурою Чернівецької області також сплачено за позивача ЄСВ у розмірі 29493,02 грн.

У зв`язку з цим, 21 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління ДПС у Чернівецькій області з заявою про зарахування надмірно сплачену суму ЄСВ у розмірі 8448,00 грн у рахунок майбутніх платежів ЄСВ.

12 січня 2021 року позивач звернулась із заявою до Головного управління ДПС у Чернівецькій області, в якій вказувала про неотримання відповіді на заяву від 21 жовтня 2020 року та просила надати офіційну письмову відповідь.

Листом від 12 лютого 2021 року №1014/6/24-13-24-07 «Про надання відповіді» Головне управління ДПС у Чернівецькій області повідомило ОСОБА_1 про те, що підприємці та особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та одночасно є найманими працівниками (застрахованими особами), не звільняються від сплати єдиного соціального внеску.

Поряд з цим у листі зазначено, що у разі незгоди з наданою відповіддю ОСОБА_1 може оскаржити її в порядку, визначеному статтею 16 Закону України «Про звернення громадян».

За таких обставин позивач звернулась до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої та другої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Нормативно-правовим актом, який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, є Податковий кодекс України №2755-VI від 02 грудня 2010 року (далі ПК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Згідно підпункту 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України працівник - фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Законом, що визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, є Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08 липня 2010 року (далі Закон №2464-VI в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Статтею 2 Закону №2464-VI встановлено, що дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону №2464-VI застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

Страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок (пункт 10 частини першої статті 1 Закону №2464-VI).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Абзацом першим пункту 1, пунктами 2-3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, роботодавці, а також фізичні особи-підприємці.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене дає підстави для висновку про те, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Указана вище правова позиція наведена Верховним Судом у постановах від 27 листопада 2019 року у справі №160/3114/19, від 04 грудня 2019 року у справі №440/2149/19, від 23 січня 2020 року у справі №480/4656/18, яку суд враховує при вирішенні даної справи в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім цього, зазначеної позиції в аналогічних правовідносинах притримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд, про що свідчать, зокрема, постанова від 20 березня 2020 року у справі №120/2534/19-а, постанова від 04 березня 2020 року у справі 120/2750/19-а, постанова від 04 березня 2020 року у справі №824/873/19-а та ін.

З обставин справи вбачається, що позивач у період січень-серпень 2017 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець та одночасно перебувала у трудових відносинах з прокуратурою Чернівецької області, при цьому за указаний період і позивачем, і роботодавцем було сплачено ЄСВ.

Оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464-VI позивач була застрахованою особою і єдиний внесок за неї в період січень-серпень 2017 року нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску ОСОБА_1 ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про помилковість позиції Головного управління ДПС у Чернівецькій області, викладеної в оскаржуваному рішенні - листі від 12 лютого 2021 року №1014/6/24-13-24-07 «Про надання відповіді», про те, що підприємці та особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та одночасно є найманими працівниками (застрахованими особами), не звільняються від сплати єдиного соціального внеску.

Як вбачається із заяви позивача від 21 жовтня 2020 року, така була подана з проханням зарахувати надмірно сплачену суму ЄСВ у розмірі 8448,00 грн у рахунок майбутніх платежів ЄСВ, з посиланням на пункт 4 Порядку зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування або повернення надміру та/або помилково сплачених коштів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 16.01.2016 р. №6, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 05.02.2016 року за №193/28323 (далі - Порядок №6).

Так, згідно п. 4 Порядку №6 у випадку надмірної сплати сум єдиного внеску на рахунок 3719 органом доходів і зборів здійснюється зарахування цих Коштів у рахунок майбутніх платежів за тим самим рахунком відповідно до встановленого розміру єдиного внеску та у порядку календарної черговості виникнення зобов`язань Платника з цього платежу.

Поряд з цим суд звертає увагу на те, що лист від 12 лютого 2021 року №1014/6/24-13-24-07 «Про надання відповіді» як за названою, так і за змістом, не є відмовою у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 21 жовтня 2020 року. У названому листі лише наведено норми податкового законодавства і зроблений висновок на підставі їх аналізу. Він не містить обґрунтованих мотивів щодо відсутності підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 від 21 жовтня 2020 року. Тобто, фактично, відповідачем не приймалось рішення про відмову у задоволенні указаної заяви позивача, з наведенням при цьому обґрунтованих, на думку податкового органу, підстав (як правових, так і з урахуванням обставин у конкретній ситуації з ОСОБА_1 ).

Натомість у відзиві, крім позиції податкового органу щодо застосування норм права у спірних відносинах, вказано і про те, що позивач сплатила ЄСВ за 2017 рік в розмірі 8448,00 грн як борг, який виник за минулий період.

Між тим, указана обставина не відображена у листі від 12 лютого 2021 року №1014/6/24-13-24-07 «Про надання відповіді» та, відповідно, не лягала в основу для його прийняття.

Відповідно до частин другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Отже, наведені вище доводи відповідача в обґрунтування безпідставності позову та надані на їх підтвердження докази оцінці судом не підлягають, адже вони не були покладені в основу оскаржуваного позивачем рішення листа від 12 лютого 2021 року №1014/6/24-13-24-07 «Про надання відповіді».

З огляду на викладене суд приходить до висновку про те, що відповідачем не було по суті розглянуто заяву позивача від 21 жовтня 2020 року та не прийнято за результатом розгляду обґрунтоване рішення, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття. При цьому позиція податкового органу, викладена у листі від 12 лютого 2021 року №1014/6/24-13-24-07 «Про надання відповіді», про те, що підприємці та особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та одночасно є найманими працівниками (застрахованими особами), не звільняються від сплати єдиного соціального внеску, є помилковою та такою, що суперечить правовій позиції Верховного Суду в цих правовідносинах.

Згідно приписів частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

З метою захисту прав позивача у даних відносинах, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неналежного розгляду заяви позивача від 21 жовтня 2020 року із зобов`язанням суб`єкта владних повноважень її розглянути з урахуванням висновків суду, зроблених у цьому судовому рішенні.

Таким чином, позов підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

Згідно частин першої та сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно наявної у справі квитанції від 13 травня 2021 року №0.0..1 позивачем за звернення до суду з цим позовом було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Отже, наявні правові підстави для стягнення з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача судових витрат у виді судового збору в розмірі 908,00 грн.

Інші документи щодо понесених позивачем судових витрат, в тому числі і щодо понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, про що зазначено у позові, у матеріалах справи відсутні.

Керуючись статтями 2, 5, 9, 72-77, 90, 139, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС в Чернівецькій області щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 від 21 жовтня 2020 року про зарахування надмірно сплаченої суми ЄСВ у розмірі 8448,00 грн у рахунок майбутніх платежів ЄСВ.

Зобов`язати Головне управління ДПС в Чернівецькій області розглянути заяву ОСОБА_1 від 21 жовтня 2020 року про зарахування надмірно сплаченої суми ЄСВ у розмірі 8448,00 грн у рахунок майбутніх платежів ЄСВ з урахуванням висновків суду, зроблених у цьому судовому рішенні.

Стягнути з Головного управління ДПС в Чернівецькій області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору в розмірі 908, 00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 липня 2021 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), відповідач - Головне управління ДПС у Чернівецькій області (м. Чернівці, вул. Героїв Майдану, 200-А, ).

Суддя О.П. Лелюк