Справа № 160/16337/20
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2021-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЗахарчук-Борисенко Н. В.
за участі секретаря судового засіданняНагрої Д.О.,
позивача представника позивача представника відповідача Карповича А.П., Акулова В.В., Новікова Л.С., Моргун О.О.,
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
08.12.2020 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява від ОСОБА_1 до Саксаганського РВ в м. Кривий Ріг ГУ ДМС України у Дніпропетровській області в якій з урахуванням уточнених позовних вимог від 26.03.2021, просить:
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 13.01.2020 засобами поштового зв`язку направив до Саксаганського РВ в м. Кривий Ріг ГУ ДМС України у Дніпропетровській області пошкоджений паспорт (ІD-картка № НОМЕР_2 ), дві фотокартки розміром 35 * 45 мм, власноруч заповнену заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України (форма № 1) та квитанцію про сплату державного мита для здійснення обміну пошкодженого паспорту (ІD картки) на паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 р. №2503-ХІІ . Проте Саксаганським РВ в м. Кривий Ріг ГУ ДМС України в Дніпропетровській області листом від 04.02.2020 відмовлено позивачу у обміні такого паспорта, зазначивши про необхідність особистої присутності. В подальшому позивачем повторно 16.10.2020 надіслано відповідачу вимогу здійснити обмін пошкодженого паспорта, але Листом від 22.10.2020 відмовлено позивачу у зв`язку з відсутністю рішення суду для отримання документа. Позивач вважає, що згідно діючого законодавства України, обмін пошкодженого паспорта у формі ІD картки на паспорт у вигляді книжечки повинен проводитись без особистої участі заявника та без звернення особи до суду, а тому, на думку позивача, територіальним органом міграційної служби грубо порушені його права на отримання паспорта (здійснення обміну), що призвело до завдання матеріальної та моральної шкоди.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.12.2020 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. Недоліки усунені вчасно.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.12.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
Відповідно до статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України - у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
З огляду на викладене, суд вважає за необхідне здійснити заміну первісного відповідача по справі на належного - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.
20.01.2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив щодо заявлених позовних вимог, в якому відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову, в подальшому 12.04.2021, позивачем надано відзив на заяву про уточнення позовних вимог. Відповідно до наданих документів, представник відповідача зазначив, що 02.11.2018 позивач звернувся до Саксаганського РВ у м Кривому Розі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з письмовою заявою-вимогою щодо обміну ІD паспорта на паспорт громадянина України зразка 1994 року. Так, 07.11.2018 за № 1229К-73, заявнику ОСОБА_1 надано відповідь з роз`ясненням порядку подачі документів, яка в подальшому оскаржена в судовому порядку. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.03.2019 по справі № 160/9041/18 адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення № 1229/К-73 від 07.11.2018, яке оформлене листом Саксаганського районного відділу у м. Кривий Ріг ГУ ДМС України в Дніпропетровській області. Зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.11.2018 про оформлення паспорта гр. України раніше встановленого зразка у формі книжечки, з урахуванням висновків суду. Судом підтверджено, що ОСОБА_1 особисто із заявою встановленою форми про оформлення та видачу паспорта гр. України та передбаченим п. 1.3 Порядку документами до територіального органу ГУ ДМС не звертався. До органів міграційної служби позивач особисто не з`явився та не брав до уваги той факт, що документи на паспорт йому необхідно подати особисто. В подальшому 21.01.2020 позивач звернувся до територіального відділу ДМС засобами поштового зв`язку надавши пошкоджений паспорт (ІD-картка № НОМЕР_2 ), дві фотокартки розміром 35 * 45 мм, власноруч заповнену заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України (форма № 1) та квитанція про сплату державного мита для здійснення обміну пошкодженого паспорту (ІD картки) на паспорт громадянина України у формі книжечки, 19.10.2020 позивач знову повторно звернувся з аналогічною заявою. На кожне звернення позивач окремо отримував відповідь про особисту присутність при отримані (обміну) паспорту та наявність рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання ДМС оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року, засвідчене в установленому порядку.
Отже, відповідач вважає, що права, свободи або законні інтереси позивача не є порушеними, а його вимоги є безпідставними та необґрунтованими.
26.04.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що позивач не спростував твердження та аргументи щодо суті позовних вимог.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.03.2021 викликано в судове засідання, для допиту в якості свідка представника Кабінету Міністрів України, у разі неможливості забезпечити явку представника Кабінету міністрів України в судове засідання в якості свідка зобов`язано надати письмові пояснення з приводу підтвердження або спростування тези позивача та його представника щодо: ліквідації Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб із зазначенням нормативно-правових актів які регулюють створення/ліквідацію органу; ліквідації Державної міграційної служби України (ДМС України) із зазначенням нормативно-правових актів які регулюють створення/ліквідацію органу; існування паспортної служби МВС України, із зазначенням нормативно-правових актів які регулюють створення /ліквідацію органу.
Позивач та його представники в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просили суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на письмові відзиви, які містяться в матеріалах справи, у зв`язку з чим у задоволенні позовної заяви просив відмовити повністю.
Заслухавши пояснення позивача та його представників, представника відповідача, дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
02.11.2018 ОСОБА_1 звернувся до Саксаганського РВ у м Кривому Розі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з письмовою заявою-вимогою, зокрема, щодо обміну ІD паспорта на паспорт громадянина України зразка 1994 року.
Листом від 07.11.2018 за № 1229К-73, заявнику ОСОБА_1 надано відповідь з роз`ясненням порядку подачі документів, яка в подальшому оскаржена в судовому порядку. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.03.2019 по справі № 160/9041/18 адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення № 1229/К-73 від 07.11.2018, яке оформлене листом Саксаганського районного відділу у м. Кривий Ріг ГУ ДМС України в Дніпропетровській області. Зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.11.2018 про оформлення паспорта гр. України раніше встановленого зразка у формі книжечки, з урахуванням висновків суду. У висновках суду у справі 160/9041/18 зазначено, що ОСОБА_1 особисто із заявою встановленою форми про оформлення та видачу паспорта гр. України та передбаченим п. 1.3 Порядку документами до територіального органу ГУ ДМС не звертався.
13.01.2020 засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 направив до Саксаганського РВ в м. Кривий Ріг ГУ ДМС України у Дніпропетровській області власний паспорт (ІD картка № НОМЕР_2 ), дві фотокартки розміром 35 * 45 мм, власноруч заповнену заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України (форма № 1) та квитанція про сплату державного мита для здійснення обміну пошкодженого паспорту (ІD картки) на паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 р. №2503-ХІІ .
22.01.2020 Саксаганським РВ в м. Кривий Ріг ГУ ДМС України в Дніпропетровській області отримано лист від позивача та 04.02.2020 відмовлено останньому у обміні такого паспорта, зазначивши що документи для оформлення і видачі паспорта подаються заявником особисто до територіального підрозділу ДМС, одночасно вказано про відсутність рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання ДМС оформити та видати паспорт гр. України зразка 1994 року, засвідчене в установленому порядку. Рекомендовану ОСОБА_1 усунути обставини, через які йому було відмовлено в оформленні паспорта гр. України зразка 1994 року, то повторно звернутися до Саксаганського РВ у м. Кривому Розі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області. Додатково повідомлено, що документи які надіслані рекомендованим листом позивачу необхідно забрати особисто у міграційному відділі.
В подальшому листом від 19.10.2020 позивач повторно звернувся до відповідача з проханням видати паспорт громадянина України зразка 1994 року та повідомити першого про вжиті заходи та дату коли йому необхідно прибути для отримання паспорта громадянина України зразка 1994 року.
Листом від 22.10.2020 відповідач повторно повідомив, що п.п. 1 п. 3 Тимчасового поряду оформлення і видачі паспорта громадянина України № 456 від 06.06.2019 зазначено, що оформлення і видача паспорта здійснюють територіальні підрозділи ДМС України особі, яка досягла 16 - річного віку, на підставі заяви про видачу паспорта громадянина України за зразком, наведеним у додатку 1 поданої нею особисто, одночасно відповідачем вказано, що у розділі ІV наказу МВС України № 456 «Про затвердження тимчасового порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України» зазначено вичерпний перелік документів необхідних для надання у разі обміну паспорту, зокрема, необхідно надати рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання ДМС оформити та надати паспорт громадянина України зразка 1994 року, засвідчене в установленому порядку. Відповідно до п.п. 5 п. 1 розділу ІХ наказу МВС України № 456 «Про затвердження тимчасового порядку оформлення і видачі паспорта, в зв`язку із наданням позивачем документів не в повному обсязі, а саме відсутності рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання ДМС оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року, засвідчене в установленому порядку. Рекомендовано усунути обставини, через які відмовлено в оформленні паспорта, та повторно звернутися до відділу міграційної служби.
Не погоджуючись з такими діями відповідача щодо відмови в оформленні та видачі (обміну) паспорту у формі паспортної книжечки, позивач звернувся з даним позовом до суду. Одночасно позивач просить стягнути завдані матеріальну та моральну шкоду, оскільки довготривала відсутність документу що посвідчує особу унеможливлювала позивачу реалізувати ряд конституційних прав, а саме: право на освіту, медичне обслуговування отримання матеріальної допомоги як учасника бойових дій, отримання земельної ділянки, право на працевлаштування.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.
Згідно із підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20 листопада 2012 року № 5492-VI (далі - Закон № 5492-VI) документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: паспорт громадянина України.
Як передбачено частиною третьою статті 13 Закону №5492-VI, паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт України, службовий паспорт України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, проїзний документ біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзний документ особи, якій надано додатковий захист, картка мігранта містять безконтактний електронний носій.
Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 14 Закону № 5492-VI форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації.
За приписами частин першої - четвертої статті 21 Закону № 5492-VI паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Кожен громадянин України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобов`язаний отримати паспорт громадянина України. Оформлення, видача, обмін паспорта громадянина України, його пересилання, вилучення, повернення державі та знищення здійснюються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Паспорт громадянина України оформляється особам, які не досягли вісімнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягли вісімнадцятирічного віку, - на кожні 10 років. Паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.
Разом з тим, на даний час діє Положення № 2503-ХІІ, пунктом 3 якого передбачено, що бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Пунктами 1 - 3 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №302 (далі - Постанова № 302), передбачено, що паспорт громадянина України (далі - паспорт) є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Паспорт виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. Кожен громадянин України, який досяг 14-річного віку, зобов`язаний отримати паспорт.
Відповідно до підпунктів 1, 5 пункту 6 Порядку № 302 обмін паспорта здійснюється у разі: зміни інформації, внесеної до паспорта (крім додаткової змінної інформації); непридатності паспорта для подальшого використання.
03 квітня 2019 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №398 «Про внесення зміни до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 р. № 302», відповідно до якої пункт 3 Постанови № 302 доповнено абзацом такого змісту: «Державна міграційна служба до законодавчого врегулювання питання завершення оформлення та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року здійснює оформлення та видачу таких паспортів у порядку, встановленому Міністерством внутрішніх справ, громадянам України, щодо яких прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання Державної міграційної служби оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року».
Підпунктом 3 пункту 1, підпунктом 2 пункту 2 розділу ІV Порядку № 456 визначено, що обмін паспорта здійснюється в разі: непридатності паспорта для користування (паспорт/фотокартка має потертості (та/або відсутня її частина), що не дають змогу візуально ідентифікувати особу, прочитати прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження, ким виданий паспорт, підпис посадової особи та дату видачі, пошкодження перфорованої серії та номера, що не дає змогу встановити реквізити паспорта, виправлення, підчистки окремих літер у персональних даних / найменуванні органу/штампах/печатках або інші чинники, які впливають на цілісність документа. Для обміну паспорта заявник подає, зокрема, рішення суду та паспорт, що підлягає обміну.
Отже, суд звертає увагу, що чинним законодавством України передбачена можливість видачі паспорта громадянина України у формі книжечки на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Представником відповідача у судовому засіданні зазначено про те, що направлений засобами поштового зв`язку на адресу територіального органу міграційної служби паспорт ОСОБА_1 у вигляді ID - картки не підлягає обміну, оскільки не є пошкоджений та придатний до використання .
Судом було витребувано для огляду паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_1 у вигляді ID картки який знаходився у відповідача для огляду з метою встановлення наявності чи відсутності підстав непридатності для подальшого використання.
Оглянувши наданий паспорт, судом встановлено наявність ознак які вказують на непридатність, визначені підпунктом 3 пункту 1, підпунктом 2 пункту 2 розділу ІV. А саме по-батькові позивача не можливо вільно ідентифікувати.
За таких обставин, суд доходить висновку, що відповідачем під час надання відповідей позивачу від 22.01.2020 та від 22.10.2020 не було вказано підстави відмови проведення обміну, як зазначав позивач пошкодженого паспорту, у зв`язку з його придатністю для подальшого використання, натомість зазначені інші підстави відмови, а саме: особиста участь заявника при оформленні документа та наявність рішення суду.
Отже, в даному випадку, відповідач порушує принцип правової визначеності який полягає у чіткому формулюванні органом державної влади умов (підстав) які є обов`язковими для виконання громадянином з метою реалізації своїх прав, свобод та інтересів. В протилежному випадку орган державної влади здійснює обмеження прав, свобод та інтересів громадян, що призводить до невизначеності конкретних дій, які необхідно вчинити позивачу.
Суд зазначає, що наявність рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання ДМС оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року, засвідчене в установленому порядку, особиста участь заявника під час звернення до міграційного органу з відповідними документами не можуть слугувати самостійними, окремими підставами для обміну паспорта без наявності відповідних підстав передбачені законодавством України, в даному випадку, встановлення уповноваженим органом підстав непридатності паспорта для подальшого користування.
Тобто, встановивши відсутність обставин для обміну паспорту, а саме встановлення придатності паспорта для подальшого користування, відповідач зобов`язаний був повідомити про це ОСОБА_1 у своїх листах та рекомендувати останньому з`явитись для подальшого отримання свого паспорту який був надісланий ним до міграційного органу. Разом з тим відповідач лише посилався на відсутність необхідного рішення суду та необхідність особистої участі заявника.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Прийняття рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає цій міжнародній нормі.
Відповідно до параграфу 47 рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі «Корецький та інші проти України», щоб положення національного закону відповідали цим вимогам (бути доступний для конкретної особи і сформульований з достатньою чіткістю), він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно закон має достатньо чітко визначати межі такої дискреції та порядок її реалізації. Ступінь необхідної чіткості національного законодавства - яке безумовно не може передбачити всі можливі випадки - значною мірою залежить від того, яке саме питання розглядається, від сфери, яку це законодавство регулює, та від числа та статусу осіб, яких воно стосується ("Маестрі проти Італії").
Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Бездіяльність не вчинення у встановлений законом строк дії, яку суб`єкт владних повноважень повинен вчинити. Бездіяльність це як, як правило, пасивна поведінка. Проте вона може поєднуватися із вчиненням інших дій, наприклад, наданням відповіді про відмову, частковим або неналежним виконанням.
Суд, керуючись вищевикладеними нормами, з метою застосування ефективного способу захисту, дійшов висновку, що порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у відмові здійснити обмін паспорта.
Така відмова відповідача полягає у ненаданні виключного переліку підстав які унеможливлюють здійснення обміну паспорту позивача. Оскільки відповідач у своїх відповідях від 22.01.2020 та 22.10.2020 посилається на відсутність необхідного рішення суду та необхідності брати особисту участь у наданні документів заявнику, проте в подальшому державний орган наполягає на відсутності підстав передбачених законом для здійснення обміну паспорта, що в свою чергу виключає наявність суб`єктивного права позивача для здійснення обміну паспорта. Інакше кажучи, якщо відсутності встановлені законом підстави для обміну паспорту, вже не має значення чи особисто звернулась особа для здійснення такого обміну чи звернулась за допомогою поштового зв`язку.
Отже, суд звертає увагу, що чинним законодавством України передбачена можливість видачі паспорта громадянина України у формі книжечки на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Крім того, суд зауважує що паспорт громадянина України ОСОБА_1 є пошкодженим та непридатним для подальшого його використання, що в свою чергу породжує зобов`язання у Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Саксаганського РВ в м. Кривий Ріг ГУ ДМС України у Дніпропетровській області оформити та видати (здійснити обмін у зв`язку із непридатністю паспорта для користування) ОСОБА_1 паспорт громадянина України у формі паспортної книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.
Водночас, при вирішенні цієї справи суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 у зразковій справі № 806/3265/17 за позовом до Коростенського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Так, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що норми Закону № 5492-VI на відміну від норм Положення № 2503-XII не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по батькові, та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря. Законодавець, приймаючи Закон № 1474-VIII, яким внесено зміни до Закону № 5492-VI, не дотримав вимог, за якими такі зміни повинні бути зрозумілими і виконуваними, не мати подвійного тлумачення, не звужувати права громадян у спосіб, не передбачений Конституцією України та не допускати жодної дискримінації у залежності від часу виникнення правовідносин з отриманням паспорта громадянина України. Відтак, дії відповідача щодо відмови позивачу видати паспорт громадянина України у формі книжечки визнані Великою Палатою Верховного Суду у вказаній зразковій справі протиправними.
З урахуванням встановлених обставин справи, наведених норм чинного законодавства України та правових висновків Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі № 806/3265/17, виходячи із наданих частиною другою статті 245 КАС України повноважень, суд у даній справі дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність відповіла яка полягає у відмові здійснити обмін паспорта ОСОБА_1 , та зобов`язання відповідача оформити та видати (здійснити обмін) позивачу паспорт громадянина України у формі паспортної книжечки відповідно до Положення № 2503-ХІІ.
Щодо позовних вимог зобов`язати відповідача оформити паспорт громадянина України зразка 1994 року у вигляді книжечки з дотриманням правил українського правопису, суд зазначає наступне.
Так у своїх зверненнях до відповідача позивач не звертався з питанням порядку оформлення паспорта у формі книжечки відповідно до Положення № 2503-ХІІ., з посиланнями на дотриманням правил українського правопису. Відповіді не отримував.
Питання оформлення (заповнення) паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки є виключною компетенцією уповноваженого органу та є дискреційними повноваженнями міграційного органу,отже, така позовна вимога з приводу правильності заповнення паспортної книжечки заявлена передчасно та є такою що заявлена на майбутнє, а тому задоволенню не підлягає.
Щодо позовних вимог стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду (упущену вигоду), яка виражена у неможливості отримувати заробітну плату, через відсутність у позивача паспорта громадянина України який обов`язковий для укладення трудового договору при працевлаштуванні та неможливості отримати щорічної допомоги від Криворізької міської ради як учаснику бойових дій у розмірі 5000 грн., суд зазначає.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у наявності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частин 1, 2, 6статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.
За вказаних обставин, суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин за аналогією закону норми Цивільного кодексу України, які визначають підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.
Статтею 1 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи). Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Згідно зі статтею 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.
За загальними положеннями, передбаченимистаттею 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.
Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Статтею 1175 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.
На підставі вищенаведеного, суд дійшов висновку, що позивачці внаслідок неконституційного закону заподіяно збитки у вигляді упущеної вигоди (доходів, які б вона могла реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене). Держава через порушення принципу верховенства права порушила права позивачки на отримання суддівської винагороди у розмірі, установленому законом.
Частиною 1статті 167 Цивільного кодексу Українипередбачено, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
Згідно зі статтею 170 Цивільного кодексу Українидержава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до частини 4статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції.
У Рішенні Конституційного Суду України від 03.10.2001 року у справі №1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) визначено, що шкода, завдана незаконними діями державних органів, відшкодовується за рахунок державного бюджету.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 року у справі №242/4741/16-ц, з метою формування єдиної правозастосовчої практики у спорах щодо визначення належного відповідача у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, сформулювала правовий висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.
Згідно зі статтею 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Суд переконаний, що соціальну допомогу у розмірі 5000 грн., позивач міг би реально одержати за звичайних обставин (при наявності паспорта), якби його право не було порушене бездіяльністю відповідачем що у розумінні п.2 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України є упущеною вигодою.
Разом з тим, інших доказів, підтверджуючих реальність одержати позивачем за звичайних обставин доходів, зокрема доходів у зв`язку з працевлаштуванням, суду не надано.
Суд звертає увагу, що довготривале не вирішене міграційними органами питання позивача з приводу обміну паспорта, що призвело до фактичної відсутності паспорта у позивача може обмежувати повною мірою реалізовувати права, свободи та інтереси останнього як громадянина України. Натомість, для здійснення ефективного захисту, суд повинен встановити реальність порушення таких прав, а не лише їх абстрактний (імовірний) характер.
Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі №800/301/16).
Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 10000000 гривень, оскільки примушення позивача отримати ІD картку, яка містить безконтактний електронний носій є ототожнення останнього з річчю, майном, що призводить до приниження ОСОБА_1 як людини.
Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Ст. 1167 Цивільного кодексу України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 № 4 (далі - Постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Пунктами 4, 5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Суд звертає увагу, що позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.
У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (із послідуючими змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі, незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Наявність моральної шкоди позивач мотивує тим, що відповідач примушуючи отримати ІD- картку ототожнює позивача з майном, річчю, та внаслідок протиправної бездіяльності завдано моральних та душевних страждань прирівняних до нелюдського поводження. Позивачем зазначено, що він сприймає дуже болісно порушення своїх прав, що призводить до психо-емоційного навантаження, стресів та інше.
В силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення.
Так позивачем не надано до суду жодних доказів на підставі яких суд міг встановити завдання відповідачем моральних та душевних страждань позивачу.
Встановлення лише факту протиправності дій відповідача не є самостійною підставою для стягнення моральної шкоди.
Моральна шкода, як предмет спору, підлягає самостійному, окремому, доказуванню, тягар якого у адміністративному судочинстві полягає на позивачеві.
Оскільки позивачем не надано жодних доказів підтвердження отримання ним моральних страждань від протиправних дій відповідача, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди.
Щодо встановлення судового контролю за виконанням судового рішення суд зазначає наступне.
Так частиною 1 статті 382 КАС України встановлено, що суд, який ухвалив рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Таким чином, вказаною статтею КАС України встановлено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено рішення, подати у встановлений судом строк звіт про його виконання.
Суд вважає, що в даному випадку підстави для встановлення (в порядку частини першої статті 382 КАС України) судового контролю за виконанням судового рішення у цій справі шляхом зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення відсутні, оскільки у суду немає обґрунтованих сумнівів щодо не виконання відповідачем рішення у цій справі, а крім того примусове виконання рішень суду у даній категорії справ в частині забезпечується органами державної виконавчої служби.
Суд оцінював докази які стосується предмету спору, докази які надані сторонами по справі з метою відмінною від встановлення безпосередніх обставин які викладені у позовних вимогах до уваги суду не брались.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).
Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.
Під час розгляду справи відповідачем не доведено обґрунтованість та правомірність вчинення своїх дій, що є підставою для часткового задоволення позовних вимог.
Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З огляду на те, що ухвалою суду від 31.12.2020 позивач звільнений від сплати судового збору, інших доказів підтверджуючих витрати позивачем не надано, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. 241-246, 250 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, яка полягає у відмові здійснити обмін паспорта ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Саксаганського РВ в м. Кривий Ріг ГУ ДМС України у Дніпропетровській області оформити та видати (здійснити обмін у зв`язку із непридатністю паспорта для користування) ОСОБА_1 паспорт громадянина України у формі паспортної книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.
Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду (упущену вигоду) у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 21 липня 2021 року.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко