Справа № 420/2334/20
Суддя: Бжассо Н.В.
Дата ухвалення: 2021-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2334/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бжассо Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одеса за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення № 21-20 від 14.02.2020 року, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за результатом розгляду якого позивач просить суд:

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 14.02.2020 року № 21-20, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначає, що він звернувся до ГУ ДМС України із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням ДМС України від 14.02.2020 року № 21-20 позивачеві було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 10.03.2020 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача, рішення ДМС України є неправомірним та необґрунтованим, оскільки позивач є громадянином Гвінеї, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач не може повернутися до країни своєї громадянської належності, оскільки існує ризик його переслідування через релігійні переконання. Позивач змінив релігію з мусульманства на християнство.

Ухвалою суду від 20.03.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 21.04.2020 року.

14.04.2020 року від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, з огляду на який ДМС України не визнає даний адміністративний позов та вважає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Представник відповідача зазначає, що заявник не можу та не бажає повертатись до країни своєї громадянської належності у зв`язку із релігійними переконаннями. Однак, заявник не надав жодних доказів, які підтверджують його участь у релігійному житті та приналежність до нової релігії.

Ухвалою суду від 20.04.2020 року провадження у справі зупинено до завершення обмежувальних протиепідемічних заходів.

Ухвалою суду від 16.06.2021 року, яка занесена до протоколу підготовчого засідання, суд поновив провадження у справі.

Ухвалою суду від 16.06.2021 року, яка занесена до протоколу підготовчого засідання, суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 07.07.2021 року.

07.07.2021 року від представників сторін надійшли клопотання про розгляду справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України, справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Суд розглянув матеріали справи, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінив докази в їх сукупності та робить наступні висновки.

Діалло ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Гвінеї, місце народження м. Конакрі, за національністю гвінеєць, за віросповіданням мусульманин, після закінчення університету змінив релігію на християнство (католицизм), рідна мова - сусу, пел, володіє французькою мовою, неодружений.

Судом встановлено, що 08.12.2016 року позивач звернувся до територіального органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із зміною релігії.

20.12.2016 року з позивачем проведено співбесіду, під час якої ОСОБА_1 повідомив, що коли він закінчував університет у Гвінеї, він познайомився з ОСОБА_3 , який у Гвінеї був священиком. ОСОБА_4 був місіонером. Позивач йому сподобався і ОСОБА_4 почав розповідати йому про ОСОБА_5 . Позивач з ОСОБА_3 стали друзями. Діалло ОСОБА_2 повідомив, що у Гвінеї більшість людей мусульмани та дітей з семи років навчають Корану. Процесу освячення позивача у християнина не було. Проте, коди мусульманська спільнота дізналася, що позивач прийняв християнство, йому почали усно погрожувати, дядько вигнав його з дому. Одного разу молоді мусульмани почали кидати каміння в двір, де жив позивач. ОСОБА_4 запропонував позивачу виїхати на навчання до України.

04.07.2014 року позивач потрапив до України, м. Одеса, по студентській візі, авіаційним транспортом. Один рік знаходився на навчання на підготовчому факультеті.

Діалло ОСОБА_2 зазначив, що звернувся за міжнародним захистом, оскільки живе на території України нелегально, проте, хоче жити легально та влаштуватися на роботу. У випадку повернення на Батьківщину, позивач впевнений, що буде отримувати погрози.

26.02.2019 року з позивачем проведено додаткову співбесіду, під час якої, ОСОБА_1 повідомив, що він за запрошенням друга ОСОБА_6 (громадянин Гвінеї) переїхав жити до ОСОБА_7 . Позивач вказав, що він після знайомства з ОСОБА_3 почав порівнювати ОСОБА_8 та Коран, проте, обрав для себе ОСОБА_8 .

Щодо причини виїзду з Гвінеї позивач зазначив, що він побачив, як в місіонера, який показував фільм про ОСОБА_5 , почали кидати каміння та подумав, що йому може, також, загрожувати небезпека. Друзі позивача почали йому погрожувати висловами з Корану у смс-повідомленнях.

Також, ОСОБА_1 повідомив, що близько двадцяти років вивчав Коран.

Під час співбесіди, 26.02.2019 року, позивач повідомив, що ОСОБА_4 його охрестив та дав хрестик, який позивач не носить та не буде носити, оскільки не вважає це обов`язковим.

Окрім Різдва, позивач не знає більше жодного християнського свята. До храму ніколи не ходив, молиться вдома зі своїми африканськими друзями.

24.01.2020 року Центральним міжрегіональним ДМС у м. Києві та Київській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасово захисту».

14.02.2020 року ДМС України прийнято рішення № 21-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Гвінея ОСОБА_1 .

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п.195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (надалі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Частиною 2 ст.13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Відповідно до особової справи позивача, в країні громадянської належності (Гвінея) позивач змінив релігію з мусульманства на християнство, у зв`язку із чим виїхав з країни походження через усні погрози від друзів та дядька.

Разом з тим, за результатом аналізу протоколів співбесід з позивачем у 2016 та у 2019 роках, суд встановив, що позивачем повідомлено суперечливі дані щодо історії його переслідування, зокрема щодо обряду хрещення.

Також, на думку суду, суперечливими є доводи заявника про зміну віри, оскільки як вказав ОСОБА_1 він вивчав та порівнював ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та обрав для себе ОСОБА_8 , разом з тим, позивач не знає жодного християнського свята, окрім Різдва, не відвідує храм.

Твердження позивача про його переслідувань з боку друзів у спосіб направлення смс-повідомлень з висловами з Корану, які позивач розцінив як погрози та конфлікт з дядьком через зміну віри позивачем, на думку суду, не є достатніми доказами на підтвердження факту переслідувань позивача за релігійною ознакою у випадку повернення на Батьківщину.

Згідно з інформаціє по країні походження, на яку посилається позивач у позові, та інформацією, яка досліджена відповідачем, можливо зробити висновок, що за час перебування позивача на території України соціально-політична ситуація в Гвінеї, у тому числі і в релігійній сфері, не погіршилась, а навпаки стала поліпшуватися.

Отже, враховуючи викладене, суд вважає недоведеними та такими, що спростовуються наявними в матеріалах справи доказами посилання позивача на елемент переслідування за релігійною ознакою.

Крім цього, суд враховує, що під час співбесід позивач повідомив, що причиною для звернення за міжнародним захистом є бажання легалізуватися на території України.

Суд зазначає, що ані під час перебування на території Гвінеї, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, політичних переконань або належності до певної соціальної групи.

Таким чином, клопотання позивача не містить умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.ст.3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів його життю, безпеці чи свободі в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Таким чином, суд робить висновок, що спірне рішення ДМС України від 14.02.2020 року № 21-20 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованим та законним, оскільки судом не встановлено передбачених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового чи тимчасового захисту.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням вищевикладеного, суд робить висновок, що адміністративний позов ОСОБА_1 не належить до задоволення.

Керуючись ст.ст.2, 3, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 205, 243, 245, 246, 250, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення № 21-20 від 14.02.2020 року, зобов`язання вчинити дії.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач Державна міграційна служба України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ).

Повний текст рішення складений та підписаний судом 21 липня 2021 року.

Суддя Н.В. Бжассо

.