Справа № 420/5756/21
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2021-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5756/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, П`ятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур, гарнізонів (на правах місцевих), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування рішення та наказу, визнання таким, що успішно пройшов 3 етап атестації, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, П`ятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур, гарнізонів (на правах місцевих), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Офісу Генерального прокурора, в якому позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати «рішення №37 від 21 січня 2021 року «Про неуспішне проходження прокурором атестації», ухвалене П`ятою кадровою комісією обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих)» відносно першого заступника керівника Роздільнянської місцевої прокуратури ОСОБА_1 ;

визнати ОСОБА_1 таким, що перебуваючи на посаді першого заступника керівника Роздільнянської місцевої прокуратури, успішно пройшов 3 етап атестації, передбачений Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ІХ від 19 вересня 2019 року;

визнати протиправним та скасувати наказ керівника Одеської обласної прокуратури Одеської області №383к від 10 березня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника керівника Роздільнянської місцевої прокуратури та органів прокуратури з 15 березня 2021 року;

поновити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в органах прокуратури України на посаді першого заступника керівника Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області або на посаді, рівнозначній (рівноцінній) посаді першого заступника керівника Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області, а саме посаді першого заступника керівника окружної прокуратури, яка входить до штатного розпису Одеської обласної прокуратури (за його згодою) - з 16 березня 2021 року;

стягнути з Одеської обласної прокуратури (ідентифікаційний код юридичної особи 03528552) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з дати незаконного звільнення і до дати постановлення судового рішення;

допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом керівника Одеської обласної прокуратури №383к від 10 березня 2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника керівника Роздільнянської місцевої прокуратури та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статі 51 Закону України «Про прокуратуру» з 15 березня 2021 року. Підставою видання наказу зазначено рішення П`ятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) №37 від 21 січня 2021 року, яка створена наказом Офісу Генерального прокурора.

Зазначені рішення П`ятої кадрової комісії та наказ Одеської обласної прокуратури, позивач вважає протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Так, позивач в адміністративному позові зазначає, що 15 грудня 2020 року прокурором ОСОБА_1 під час проходження атестації успішно надано повну, вичерпну відповідь на практичне завдання №23, до змісту якої, як це вбачається з протоколів та рішення кадрової комісії, не надійшло жодних зауважень. Наведене, за твердженням позивача, свідчить, що позивачем під час проведеної атестації було продемонстровано високий рівень професійних знань та навичок, що не заперечується відповідачами.

Також позивач вказує, що до початку проведення 3 етапу атестації - співбесіди, на електронну адресу позивача від П`ятої кадрової комісії надійшли запитання щодо належних ОСОБА_1 та його дружині транспортних засобів (2 питання), а також 2 питання щодо придбання тестем позивача нерухомого майна.

Щодо транспортних засобів, питання були сформульовані наступним чином:

1) «Згідно Вашої декларації за 2019 рік, 15.02.2019 року Ви придбали легковий авто BMW 320D 2004 року випуску за 48996 гривень. У 2019 році ринкова ціна таких авто була в середньому у 3-4 рази вища. Поясність, будь ласка, різницю між вартістю Вашого авто та ринковою ціною подібного автомобіля. Надайте підтверджуючі документи».

2) «Згідно Вашої декларації за 2015 рік, 18.11.2015 року Ваша дружина придбала легковий авто Nissan Murano 2008 року випуску за 149000 гривень. У 2015 році ринкова ціна таких авто була в середньому у 2-3 рази вища. Поясність, будь ласка, різницю між вартістю авто Вашої дружини та ринковою ціною подібного автомобіля. Надайте підтверджуючі документи».

Як зазначає позивач в адміністративному позові, на вказані питання були надані вичерпні відповіді. Однак, на засіданні П`ятої кадрової комісії було ухвалено рішення, оформлене протоколом №9 від 15 грудня 2020 року, про продовження на 21 січня 2021 року проходження прокурором ОСОБА_1 атестації, з метою додаткового з`ясування доброчесності прокурора, зокрема надання письмових пояснень та документального підтвердження підстав володіння та користування транспортними засобами ним та членами його сім`ї. Незважаючи на надання вичерпних пояснень, П`ятою кадровою комісією 21 січня 2021 року ухвалене оскаржуване рішення №37, відповідно до якого комісією зазначено, що за результатами вивчення та обговорення матеріалів атестації у комісії виник обґрунтований сумнів щодо дотримання прокурором критерію доброчесності стосовно володіння і користування відповідним транспортними засобами.

Позивач не погоджується з таким висновком та зазначає, що навіть із рішення кадрової комісії випливає, що у власності або користуванні прокурора Коваля Р.Г. знаходилися виключно вживані транспортні засоби, вік яких на початок володіння/користування складав 22 роки (Mercedes-Benz Е-клас 1988), 15 років (BMW 320 D 2004), 14 років (BMW-316 1994), 12 років (Mercedes-Benz G- клас 2000 та Mercedes-Benz S-клас 2000), 11 років (Hyundai Elantra 1995, Toyota Саmrу 1998 та BMW 520 1998), 10 років (Mini Cooper 2003 та Mercedes-Benz С-клас 2001), 9 років (Volkswagen Beetle І999 та Mercedes-Benz S-клас 1991), 8 років (Mazda 6 2003 , BMW 520 2003 та Suzuki Vitara 2006), 7 років (Mercedes-Benz М-клас 2000 , ЗАЗ Пікап 2003, Nissan Armada 2004), 6 років (Chrysler PT Cruiser 2001), 3 роки (Hyundai Accent 2008). Також значним був вік автомобілів, які перебували у власності/володінні ОСОБА_3 - дружини позивача: 14 років - BMW 740 1995, 13 років - Nissan Murano 2008, 12 років - Mercedes-Benz CLK-клас 1998 та Subaru Impreza 2008, 11 років - Hyundai Elantra 1995 та Mercedes-Benz A-клас 1998, 8 років - Mazda 6 2003, 4 роки - Volkswagen Passat CC 2009, 3 роки - Mitsubishi Lancer 2004 . Крім того, з цього ж рішення та матеріалів справи випливає, що у власності або користуванні ОСОБА_1 та його дружини, окремо в кожного, одночасно перебувало не більше 1 транспортного засобу.

Позивач також звертає увагу на те, що матеріали атестації не містять будь-яких висновків експертів щодо вартості транспортних засобів, а рішення кадрової комісії є невмотивованим, оскільки вартість транспортних засобів не порівнюється з доходами позивача та його родини.

Позивач вказує, що перевірка доброчесності прокурора, у разі одержання інформації, яка (1) стосується конкретного прокурора, (2) може свідчити про недостовірність (неповноту) тверджень, зокрема, про доброчесність, (3) містить фактичні дані, що (4) можуть бути перевірені, передбачає проведення службового розслідування. При чому, з метою перевірки отриманих даних, уповноважена особа Генеральної інспекції прокуратури України взаємодіє, зокрема, зі спеціально уповноваженими суб`єктами у сфері протидії корупції. Належне дотримання описаної процедури покликано гарантувати принципи обгрунтованості та юридичної визначеності рішення, яке приймається за наслідком службового розслідування.

Однак, за твердженнями позивача, на запит Генеральна інспекція Офісу Генерального прокурора своїм листом №17/1-34011-17 від 22 лютого 2021 року повідомила, що прокурор ОСОБА_1 своєчасно подавав анкети, на підставі яких 30 січня 2017 року, 01 серпня 2017 року та 30 липня 2018 року складені відповідні довідки про проходження ним таємної перевірки доброчесності. У заявку із змінами у галузевому наказі Генерального прокурора, довідки про проходження таємної перевірки доброчесності в 2019, 2020 році не складалися. У Генеральній інспекції відсутня інформація про проведення службових розслідувань відносно ОСОБА_1 .

Крім того, позивачем зазначено, що декларації ОСОБА_1 , через зайняття ним посади прокурора підлягають обов`язковій повній перевірці Національним агентством з питань запобігання корупції. В свою чергу, позивач вказує, що будь-яких рішень або повідомлень Національного агентства з питань запобігання корупції у відношенні позивача в частині задекларованих ним відомостей не виявлено та відповідачами не заявлено, що свідчить про відсутність таких відомостей від Національного агентства з питань запобігання корупції у П`ятої кадрової комісії під час проведення атестації та винесення оскаржуваного рішення. Як наслідок, на переконання позивача, рішення комісії з цього питання є виключно суб`єктивною думкою окремих осіб - членів Комісії, проте не відповідає фактичним обставинам та жодним чином не свідчить про невідповідність позивача вимогам доброчесності, оскільки не ґрунтується на належних доказах зворотного. За даних обставин, позивач стверджує, що П`ятою кадровою комісією здійснено перевищення повноважень, визначених спеціальними нормативно-правовими актами. Відповідачем - П`ятою кадровою комісією, фактично здійснено перевірку декларацій ОСОБА_1 не у спосіб, передбачений чинним законодавством, із порушенням статті 19 Конституції України.

Позивач зазначає, що в обґрунтування рішення №37 від 21 січня 2021 року членами П`ятої комісії не надано жодних пояснень, на підставі яких документів та розрахунків такий висновок сформовано, з огляду на що таке рішення є невмотивованим та таким що підлягає скасуванню.

Також позивач зазначає, що оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади та органів прокуратури не відповідає вимогам Закону України «Про прокуратуру» є протиправним, ставить позивача у стан правової невизначеності, його зміст не дозволяє позивачу встановити дійсні підстави звільнення та спрогнозувати подальші свої дії, зокрема, щодо оскарження такого наказу.

Крім того, позивач вважає, що не настали підстави для його звільнення і у зв`язку з тим, що Роздільнянська місцева прокуратура не є юридичною особою та входить до штатного розпису Одеської обласної прокуратури. Отже, з урахуванням організаційно-правової форми Одеської обласної прокуратури («державна організація (установа»), процедуру її реорганізації у формі перетворення прямо заборонено законодавством. Не перебуває у стані реорганізації або ліквідації і Одеська обласна прокуратура. Крім того, перейменування прокуратури Одеської області в розумінні законодавства України не є реорганізацією або ліквідацією. 08 вересня 2020 року Генеральним прокурором видано наказ №414 «Про день початку роботи обласних прокуратур», відповідно до пункту 1 якого днем початку роботи обласних прокуратур визначено 11 вересня 2020 року. Таким чином, 11 вересня 2020 року відбулося лише перейменування юридичної особи «прокуратура Одеської області», яка існує з 1991 року, у «Одеська обласна прокуратура».

Позивач вважає, що враховуючи успішно пройдені ним два етапи тестування, те, що на співбесіді надано правдиві відповіді, а також подано до кадрової комісії всі необхідні документи, що підтверджують відповідність його дій та поведінки вимогам діючого законодавства, єдиним ефективним способом захисту прав є визнання в судовому порядку рішення кадрової комісії протиправним та підлягаючим скасуванню, а проходження атестації - успішним. А отже, як наслідок і скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідачем - Одеською обласною прокуратурою надано до суду відзив на адміністративний позов (а.с.225-230 т.1), в якому представник відповідача зазначив, що адміністративний позов є необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

Представник відповідача також зазначає, що первинною підставою для прийняття спірного наказу обласною прокуратурою є рішення кадрової комісії № 37 від 21.01.2021 року, що свідчить про відсутність порушення роботодавцем прав позивача на даній підставі і одночасно необґрунтованість підстав для скасування наказу у вигляді відсутності реорганізації чи ліквідації органу прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру», оскільки ці доводи суперечать нормам матеріального права - Закону України «Про прокуратуру» та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Представник відповідача вказує, що відповідно до підпункту 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113, звільнення з посади прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» є безальтернативним наслідком неуспішного проходження атестації.

Разом з тим, з урахуванням того, що відповідні положення Закону України № 113 (у тому числі в частини внесення змін до КЗпП України, Закону України «Про прокуратуру») розповсюджуються, зокрема, на всіх прокурорів, які проходили атестацію, доводи позивача про їх дискримінаційність є необґрунтованими.

Крім того, представник відповідача вказує, що проведення реорганізації та зменшення кількості прокурорів прокуратури Одеської області (нині - Одеської обласної прокуратури) підтверджується змінами, які на підставі наказів Генерального прокурора вже на цей час відбулися у період реалізації Закону № 113.

Щодо поновлення позивача на посаді, представник відповідача вказує, що поновлення позивача який неуспішно пройшов атестацію, на посаді в органах прокуратури, усупереч конституційному принципу рівності громадян надасть йому привілеї перед прокурорами, які успішно пройшли атестацію.

Крім цього, відповідач зазначає, що пунктами 1, 1.1, 1.1.15 наказу Генерального прокурора від 17.02.2021 року №2ш, у зв`язку з утворенням 15.03.2021 року окружних прокуратур і припиненням діяльності шляхом реорганізації місцевих прокуратур в структурах та штатних розписах обласної прокуратури виключено 10 місцевих прокуратур, у тому числі і Роздільнянську місцеву прокуратуру Одеської області, посаду першого заступника керівника в якій обіймав ОСОБА_1 .

Представник відповідача стверджує, що Одеська обласна прокуратура при прийнятті оскаржуваного наказу діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому доводи позивача про протиправність дій і рішень обласної прокуратури та її посадових осіб є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Офісом Генерального прокурора надано до суду відзив на адміністративний позов (а.с.13-34 т.2), в якому представник відповідача зазначив, що адміністративний позов є необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

Представником відповідача зазначено, що ураховуючи, що до початку створення Офісу Генерального прокурора його повноваження здійснювала Генеральна прокуратура України, накази Генерального прокурора про затвердження Порядків від 03.10.2019 № 221 та від 17.10.2019 № 233 видано у спосіб, та у порядку, що передбачено Законом № 113-ІХ. Усі накази Генерального прокурора оприлюднено на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора та видані Генеральним прокурором на підставі, у спосіб та в межах повноважень, встановлених ч. 2 ст. 9 Закону « 1697-VII, ст. 57 Конституції України.

Також, представник Офісу Генерального прокурора зазначив, що позивачем на виконання пункту 10 Порядку № 221 Генеральному прокурору подано заяву встановленої форми про переведення на посаду прокурора в окружній прокуратурі та про намір пройти атестацію. Надана згода є усвідомленням ОСОБА_1 наслідків неуспішного проходження атестації. З огляду на це, останнім надано персональну згоду на те, що у прийняття кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації, буде звільнено на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697-VII (відповідно до вимог підпункту 2 пункту 19 розділу II Закону № 113-ІХ).

Представник відповідача вказує, що за наслідками проведення співбесіди (останнього етапу) кадровою комісією обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) ухвалено рішення про неуспішне проходження позивачем атестації за результатами проходження співбесіди. З прийнятого комісією рішення вбачається, що у комісії наявні, обґрунтовані сумніви щодо законності джерел походження, набуття та користування майном з боку прокурора та його близьких родичів, а також невідповідність способу (рівня) життя прокурора задекларованим доходам. Комісією з`ясовано обставини щодо володіння та користування 27 транспортними засобами прокурором та його дружиною за період 2006-2020 років.

Представник відповідача стверджує, що рішення кадрової комісії стосовно позивача містить мотиви його прийняття, висновки, зроблені комісією за результатами дослідження матеріалів атестації, наданих позивачем пояснень. Таким чином, рішення прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом та пропорційно.

Разом з тим, представник відповідача вказує, що саме до повноважень кадрових комісій входить дослідження, обговорення результатів атестації прокурора та прийняття рішень про успішне чи неуспішне її проходження, що в свою чергу і є дискреційними повноваженнями кадрових комісій.

Крім того, представник відповідача зазначає, що процедура перевірки доброчесності прокурорів кадровими комісіями у межах атестації та перевірка їх декларацій НАЗК в рамках повної перевірки є різними процесами, які прямо визначені різними законами, мають різний предмет та мету, різні інструменти її досягнення та різні результати. Крім того, НАЗК не проводить перевірку декларацій, які подавали прокурори до запровадження електронних декларацій, тоді як під час атестації за результатами їх аналізу надається відповідна оцінка. При цьому, представник відповідача зазначає, що НАЗК не проводить перевірку декларацій, які подавали прокурори до запровадження електронних декларацій, тоді як під час атестації за результатами їх аналізу надається відповідна оцінка.

Щодо підстав звільнення позивача, представник Офісу Генерального прокурора зазначив, що юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивача на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697 є рішення кадрової комісії про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації, а не ліквідація чи реорганізація органу прокуратури або скорочення чисельності прокурорів органу прокуратури.

Щодо вимог позивача про його поновлення на рівнозначній посаді представник Офісу Генерального прокурора зазначає наступне.

Так, Генеральним прокурором видано наказ від 03.09.2020 № 410 «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур», пунктом 1 якого наказано перейменувати без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у тому числі юридичну особу «Прокуратура Одеської області» у «Одеська обласна прокуратура».

Відповідно до наказу Генерального прокурора від 08.09.2020 № 414 «Про день початку роботи обласних прокуратур» днем початку роботи обласних прокуратур визначено 11.09.2020.

На момент звільнення ОСОБА_1 обіймав посаду першого заступника керівника Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області.

Оскільки ОСОБА_1 проходив службу в місцевій прокуратурі Одеської області, що підтверджується записами в трудовій книжці, то й відсутні правові підстави для покладення на Одеську обласну прокуратуру обов`язків щодо поновлення позивача на рівнозначній посаді.

За таких обставин, представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відповідач - П`ята кадрова комісія обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів не скористалась своїм правом подати відзив на адміністративний позов.

Представником позивача надано до суду відповідь на відзив Офісу Генерального прокурора, в якій зазначив, що викладені у відзиві доводи не спростовують доводів позивача, викладених в адміністративному позові.

Ухвалою суду від 14.04.2021 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 14.06.2021 року, занесеною до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судове засідання призначене на 01.07.2021 року сторони до суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та своєчасно, відповідно до вимог КАС України.

Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Інших заяв, клопотань процесуального характеру та заяв по суті до суду не надходило.

У зв`язку з відсутністю потреби заслухання свідка чи експерта, судом, керуючись положеннями ч.9 ст.205 КАС України, прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, оцінивши їх за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді справи, суд встановив наступні факти та обставини.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 проходить службу в органах прокуратури та на посаді першого заступника керівника Роздільнянської місцевої прокуратури.

10.10.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Генерального прокурора із заявою про переведення на посаду прокурора в окружній прокуратурі та про намір пройти атестацію. (а.с. 233 т. 1)

Відповідно до наказу Офісу Генерального прокурора № 537 від 17.11.2020 року, з метою здійснення атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) утворено п`яту кадрову комісію.

Відповідно до рішень №2 від 21.10.2020 року та №4 від 06.11.2020 року Четвертої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), позивач успішно пройшов перші два етапи атестації - іспит у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, а також іспит у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, що підтверджується відомостями про результати тестування, та допущений до третього етапу атестації - співбесіди.

За результатом проведення співбесіди, П`ятою кадровою комісією обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) ухвалене рішення №37 від 21.01.2021 року про неуспішне проходження позивачем атестації (а.с. 30-31 т.1).

Як зазначено у вказаному рішенні, керуючись пунктами 13, 17 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" та пунктом 6 розділу І, пунктом 16 розділу IV Порядку проходження прокурором атестації, під час проведення співбесіди, Комісія з`ясувала обставини, які свідчать про невідповідність першого заступника керівника Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_1 вимогам професійної етики та доброчесності.

В оскаржуваному рішенні вказано, що під час ознайомлення з матеріалами атестації та поясненнями прокурора у комісії наявні обґрунтовані сумніви щодо законності джерел походження, набуття та користування майном з боку прокурора та його близьких родичів, а також невідповідність способу (рівня) життя прокурора задекларованим доходам. Комісією з`ясовано обставини щодо володіння та користування 27 транспортними засобами прокурором та його дружиною за період 2006-2020 років.

Зокрема, у користуванні прокурора перебували наступні транспортні засоби: Hyundai Elantra 1995 ( 12.2006-02.2007 ), Chrysler РТ Cruiser 2001 ( 07.2007-12.2007 ), Mercedes-Benz М-клас 2000 ( 12.2007-05.2007 ), BMW -316 1994 ( 05.2008-07.2008 ), Volkswagen Beetle 1999 ( 07.2008-12.2008 ), Toyota Camry 1998 ( 02.2009-07.2009 ), BMW 520 1998 (11.2009-04.2010 ), 3A3 Пікап 2003 (04.2010- 07.2010), Mercedes-Benz S-клас 1991 (08.2010-10.2010), Mercedes-Benz Е-клас 1988 ( 09.2010-12.2010 ), Mazda 6 2003 (03.2011-03.2011 ), Mercedes-Benz С-клас 2001 ( 04.2011-09.2011 ), Nissan Armada 2004 ( 11.2011-12.2011 ), Mercedes-Benz G-клac 2000 (02.2012-04.2012), Mercedes-Benz S-клас 2000 ( 04.2012-10.2012 ), BMW -520 2003 ( 10.2012-11.2012 ), Hyundai Accent 2008 ( 11.2012-03.2013 , 05.2013-06.2013 ), Mini Cooper 2003 ( 08.2013-11.2013 ), Suzuki Vitara 2006 (05.2014- 07.2014), BMW 320 D 2004 (03.2019 і по теперішній час).

Окрім цього, комісією з`ясовано, що у користуванні дружини прокурора Коваль Л.М. перебували наступні транспортні засоби: Mitsubishi Lancer 2004 ( 04.2007-05.2008 ), Hyundai Elantra 1995 ( 12.2006-02.2007 ), BMW 740 1995 (04.2009-07.2009 ), Mercedes-Benz А-клас 1998 ( 07.2009-10.2009 ), Mercedes-Benz CLK-клас 1998 ( 12.2010-02.2011 ), Mazda 6 2003 (03.2011-03.2011 ), Volkswagen Passat CC 2009 ( 10.2013-12.2015 ), Nissan Murano 2008 ( 12.2015-10.2018 ), Subaru Impreza 2008 (08.2020 і no теперішній час).

В рішенні також вказано, що прокурор надав письмові пояснення щодо володіння та користування транспортними засобами, у яких підтвердив зазначені обставини та вказав на користування цими транспортними засобами на підставі генеральних довіреностей. Зміна автомобілів відбувалась регулярно після нетривалого (переважно кожні 4-6 місяців) користування, відповідно не декларуючи їх у встановленому порядку.

Так, за результатами вивчення та обговорення матеріалів атестації у комісії виник обґрунтований сумнів щодо дотримання прокурором критерію доброчесності стосовно володіння і користування відповідними транспортними засобами.

Відповідно до зазначеного в рішенні №37 від 21.01.2021 року, у зв`язку з викладеним, керуючись пунктами 11-16 розділу IV Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 № 221 (зі змінами), П`ята кадрова комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження атестації першим заступником керівника Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_1 .

З огляду на вказане, П`ятою кадровою комісією за результатами проведення співбесіди з позивачем ухвалено рішення від 21.01.2020 №37 про неуспішне проходження ним атестації (а.с. 73-74 т.1).

Вказане рішення також відображене у протоколі №25 засідання П`ятої кадрової комісії від 21.01.2021 року (а.с.70-71 т.1).

10.03.2021 року керівник Одеської обласної прокуратури, керуючись статтею 11, пунктом 2 часини 2 статті 41 Закону України «Про прокуратуру» підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», прийняв наказ № 383к про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника керівника Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 15.03.2021 року. (а.с. 29 т.1)

Вважаючи рішення про неуспішне проходження атестації та наказ про звільнення позивача з займаної посади незаконними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Закон України "Про прокуратуру" (далі - Закон №1789) визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Статтею 9 Закону №1789 визначені повноваження Генерального прокурора, зокрема щодо видання наказів з питань призначення та звільнення прокурорів на адміністративні посади, призначення на посади та звільнення з посад прокурорів Офісу Генерального прокурора у випадках та порядку, встановлених цим Законом.

Пунктом 1 ч.1 ст.16 Закону № 1697-VII встановлено, що незалежність прокурора забезпечується, зокрема, особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до ч.3 ст. 16 Закону № 1697-VII, прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

19 вересня 2019 року прийнято Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" №113-IX (далі - Закон № 113), який набрав чинності 25.09.2019 року.

Згідно з ч. 21 Закону № 113, Законом внесені зміни до Закону № 1697 «Про прокуратуру», зокрема, в тексті Закону № 1697 слова «Генеральна прокуратура України», «регіональні прокуратури», «місцеві прокуратури» замінено відповідно на «Офіс Генерального прокурора», «обласні прокуратури», «окружні прокуратури».

Статтю 51 Закону № 1697 доповнено частиною п`ятою:

"5. На звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження".

Розділом II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113, зупинено до 1 вересня 2021 року дію пункту 7 частини восьмої статті 8 1; пункту 6 частини першої статті 9; пункту 5 частини першої статті 11; пунктів 3 і 4 1 частини першої статті 13; частини другої статті 28; статей 29, 31, 32 - 35, 37, 38; частин четвертої, п`ятої, сьомої, восьмої статті 39; частини третьої статті 45; частин першої - восьмої, абзацу першого частини дев`ятої, частин десятої і одинадцятої статті 46; статті 47; частин першої - третьої, п`ятої - дев`ятої статті 48; частини шостої статті 49; статті 60; пунктів 3 і 5 частини другої статті 67; пункту 1 частини дев`ятої статті 71; статей 73 - 76; частин першої - третьої статті 77; статей 78, 79 Закону України "Про прокуратуру".

Згідно з п.п. 3, 4 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113, до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

День початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур визначається рішеннями Генерального прокурора стосовно Офісу Генерального прокурора, усіх обласних прокуратур, усіх окружних прокуратур. Вказані рішення публікуються у газеті "Голос України".

Відповідно до п.п. 6,7 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113, з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру". Прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Згідно з пп. 8 п.22 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ Генеральний прокурор визначає перелік, склад і порядок роботи кадрових комісій Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур.

Пунктом 9 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ передбачено, що атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором.

Пунктом 10 цього розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113 передбачено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

Відповідно до п. 11 Розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113, атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур.

Згідно з п.13 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону" №113-ІХ атестація прокурорів включає такі етапи:

1) складення іспиту у формі анонімного письмового тестування або у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора. Результати анонімного тестування оприлюднюються кадровою комісією на офіційному веб сайті Генеральної прокуратури України або Офісу Генерального прокурора не пізніше ніж за 24 години до проведення співбесіди;

2) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.

Атестація може включати інші етапи, не проходження яких може бути підставою для ухвалення кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації прокурором. Перелік таких етапів визначається у Порядку проходження прокурорами атестації, який затверджує Генеральний прокурор.

Наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 року № 221 затверджено Порядок проходження прокурорами атестації (далі - Порядок № 221).

Відповідно до п. п. 1, 2, 4 розділу І Порядку № 221, атестація прокурорів - це встановлена розділом II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі - Закон) та цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур.

Атестація прокурорів Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), регіональних, місцевих прокуратур та військових прокуратур проводиться відповідними кадровими комісіями.

Порядок роботи, перелік і склад кадрових комісій визначаються відповідними наказами Генерального прокурора.

Згідно з пунктом 6 розділу І Порядку № 221, атестація включає такі етапи:

1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора;

2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки;

3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.

Як передбачено пунктом 7 розділу І Порядку № 221, повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів не допускається. Якщо складання відповідного іспиту було перервано чи не відбулося з технічних або інших причин, незалежних від членів комісії та прокурора, комісія призначає новий час (дату) складання відповідного іспиту для прокурора.

Приписами п. 8 розділу І Порядку № 221 передбачено, що за результатами атестації прокурора відповідна кадрова комісія ухвалює одне із таких рішень: 1) рішення про успішне проходження прокурором атестації; 2) рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.

Відповідно до п. 9 розділу І Порядку № 221, атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.

Згідно з п.8 розд. IV Порядку №221 співбесіда проводиться кадровою комісією з прокурором державною мовою в усній формі. Співбесіда з прокурором може бути проведена в один день із виконанням ним практичного завдання.

Співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження членами комісії матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання (п.12 розд. IV Порядку №221).

Відповідно до п. п. 9, 10, 11 розділу IV Порядку №221 для проведення співбесіди кадрова комісія вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі про:

1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та їх результати;

2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг;

3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора;

4) інформацію про зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень.

Фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, у тому числі на визначену кадровою комісією електронну пошту, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Кадровою комісією під час проведення співбесіди та ухвалення рішення без додаткового офіційного підтвердження можуть братися до уваги відомості, отримані від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно).

Дослідження вказаної інформації, відомостей щодо прокурора, який проходить співбесіду (далі - матеріали атестації), здійснюється членами кадрової комісії.

Співбесіда прокурора складається з таких етапів:

1) дослідження членами комісії матеріалів атестації;

2) послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання;

Члени комісії мають право ставити запитання прокурору, з яким проводять співбесіду, щодо його професійної компетентності, професійної етики та доброчесності (п. 14 розділу IV Порядку №221).

Після завершення обговорення з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання члени комісії без присутності прокурора, з яким проводиться співбесіда, обговорюють її результати, висловлюють пропозиції щодо рішення комісії, а також проводять відкрите голосування щодо рішення комісії стосовно прокурора, який проходить атестацію. Результати голосування вказуються у протоколі засідання (п.15 розділу IV Порядку №221).

Залежно від результатів голосування комісія ухвалює рішення про успішне проходження прокурором атестації або про неуспішне проходження прокурором атестації (п.16 розділу IV Порядку №221).

Під час співбесіди кадровою комісією надавалася оцінка професійної етики та доброчесності, а також професійної компетентності позивача, що є безпосереднім предметом атестації в силу вимог пп. 2 п.12 розд. II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ.

Форма прийняття рішення кадровою комісією - відкрите голосування після обговорення отриманої інформації, визначена мета її діяльності - виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетенції, професійної етики та доброчесності.

Співбесіда є третім та останнім етапом атестації, метою проведення якої є виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, за підсумками якої приймається рішення про успішне або неуспішне проходження прокурорами атестації. За комісією зберігається право на надання відповідної оцінки прокурорам за результатами цього етапу атестації.

Суд зазначає, що кадрові комісії наділені сукупністю прав та обов`язків, що надають можливість на власний розсуд визначитися з оцінкою прокурорів.

Оцінка професійної компетентності прокурора та професійної етики та доброчесності прокурора (п.12 "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ) - це суб`єктивне відображення інформації про прокурора, отриманої в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті КДКП, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади, через яку може виникнути обґрунтований сумнів щодо доброчесності першого.

Визначення відповідності або невідповідності прокурора критеріям має відбуватися на основі сумарної оцінки всієї інформації, яка свідчить про порушення вимог професійної компетентності, професійної етики та доброчесності (за винятком грубих порушень, наявності яких самих по собі є достатньою для твердження про невідповідність прокурора критеріям професійної компетентності, професійної етики чи доброчесності).

Саме кадрові комісії за приписами Закону №113-ІХ та Порядку надають оцінку матеріалам атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання.

При цьому, суд зазначає, що правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень визначені у Законі України "Про запобігання корупції".

У відповідності до ч.1 ст.4 та п.8 ч.1 ст.11 цього Закону (в редакції, чинній на момент початку проведення співбесіди з позивачем) Національне агентство з питань запобігання корупції є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику. Національне агентство з питань запобігання корупції наділене на законодавчому рівні повноваженнями з контролю та перевірки декларацій суб`єктів декларування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя суб`єктів декларування.

Таким чином, здійснення контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема, щодо достовірності та повноти відомостей, зазначених суб`єктом декларування у декларації, належить до виключної компетенції Національного агентства з питань запобігання корупції.

Аналогічну правову позицію викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі №800/497/17, від 9 квітня 2019 року у справі №804/8642/17(9901/502/18), від 26 листопада 2019 року у справі №9901/729/18.

Таким чином, саме цей компетентний орган вправі стверджувати, приймати відповідні рішення та формувати висновки про порушення позивачем вимог щодо декларування, необхідності декларування фактів, що випливають з наведених вище обставин.

Таких висновків НАЗК під час розгляду справи відповідачами до суду не надано. Відсутні і докази звернення з цього приводу П`ятою кадровою комісією до НАЗК під час проведення атестації позивача та отримання комісією негативних висновків щодо позивача.

Отже, безумовно, кадрова комісія може взяти до уваги відомості, зазначені в декларації суб`єкта декларування. Проведення перевірки щодо достовірності цих відомостей виходить за межі повноважень кадрової комісії.

Між тим, слід зазначити, що прокурором на запит П`ятої кадрової комісії до проведення співбесіди подані письмові пояснення щодо зазначених в рішенні транспортних засобів, а також їх походження та придбання, в тому числі за рахунок яких коштів.

Проте, оскаржуване рішення не містить жодних доводів та обґрунтувань щодо того, яким чином перебування у власності та користуванні позивача та членів його родини (дружини) перелічених у рішенні автомобілів свідчить про недоброчесність позивача.

При цьому, суд вважає обґрунтованими доводи позивача стосовно добросовісної поведінки посилаючись на те, що прокурор ОСОБА_1 своєчасно подавав анкети, на підставі яких 30 січня 2017 року, 01 серпня 2017 року та 30 липня 2018 року складені відповідні довідки про проходження ним таємної перевірки доброчесності. Відповідно до листа №17/1-34011-17 від 22 лютого 2021 року у Генеральній інспекції відсутня інформація про проведення службових розслідувань відносно ОСОБА_1 .

Також, матеріали справи містять копії декларацій про доходи, зобов`язання фінансового характеру та майновий стан державного службовця за період з 2006 року по 2016 рік, при цьому рішення уповноважених на перевірку зазначених у деклараціях відомостей органів щодо їх невідповідності відсутні.

Також судом досліджено матеріали, складені за результатом перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», відповідно до яких уповноваженими органами встановлено достовірність відомостей щодо наявності майна, набутого за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 ч.1 ст. 2 ЗУ «Про очищення влади», вартість майна відповідає доходам із законних джерел. (а.с. 180-195 т.3)

У постанові від 26 травня 2020 р. у справі № 9901/641/18 Верховний Суд зазначив наступне:

«Прозорість адміністративних процедур є ефективним запобіжником державному свавіллю.

Вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень.

Категорія «внутрішнє переконання» по суті виражає психологічно-суб`єктивну впевненість особи у відповідності власної оцінки об`єктивно існуючих обставин чи фактів. Але для того, аби бути належним, внутрішнє переконання повинно відповідати певним вимогам, а саме: виходити з усебічного, повного та об`єктивного розгляду усіх матеріалів…

Про дотримання членами Комісії означеної процедури свідчитиме належна мотивація його висновку: встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення кожного з перелічених у Главі ІІ Положення № 143/зп-16 (п.п. 1-10) питань; посилання на докази, якими такі обставини обґрунтовані, із зазначенням причин їх прийняття чи відхилення; оцінка доводів та аргументів особи, щодо якої застосовуються процедура оцінювання; норми права, що застосовані, і ті , що не застосовані, з викладенням мотивів їх незастосування.

І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення.

У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошував, що хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган державної влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення від 01.07.2003р. у справі «Суомінеен проти Фінляндії» № 3780001/97, п. 36).

Наведення мотивів ухваленого рішення є об`єктивною і формальною гарантією, якої вимагає пункт 45 Висновку № 1 КРЄС».

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення П`ятої кадрової комісії з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) №37 від 21.01.2021 року про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації на відповідність критеріям не містить ані посилань на докази, на підставі яких встановлено невідповідність прокурора вимогам професійної компетентності та доброчесності, а ні оцінки її доводам та аргументам, а ні посилань на норми права, якими керувалася комісія. В зазначеному рішенні комісія обмежилася лише стислим (загальним, невизначеним) посиланням на наявність окремих начебто "обґрунтованих сумнівів" щодо відповідності позивача вимогам професійної компетентності та доброчесності, що жодним чином не дає змоги встановити дійсні підстави/мотиви, з яких виходила Комісія під час ухвалення такого рішення.

Суд вважає, що наведені підстави кадрової комісії для висновку про невідповідність позивача вимогам професійної етики, свідчать про недотримання вимог щодо ясності, чіткості, доступності, зрозумілості та обґрунтованості прийнятого рішення за результатами атестації, виконання яких є запорукою доведення до прокурора, який проходить атестаційну процедуру, правомірності прийнятого щодо нього рішення та передбачуваності наслідків його прийняття.

Також суд вважає, що рішення Комісії прийняте без дотримання принципу пропорційності (дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення), оскільки за викладених вище обставин (констатації сумніву у доброчесності прокурора без належного обґрунтування такого висновку), за наслідками цього рішення Комісії позивач підлягає звільненню з органів прокуратури.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що рішення П`ятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 21 січня 2021 року № 37 про неуспішне проходження прокурором атестації стосовно ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню.

Враховуючи, що підставою для прийняття наказу керівника Одеської обласної прокуратури Одеської області №383к від 10 березня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника керівника Роздільнянської місцевої прокуратури та органів прокуратури з 15 березня 2021 року є саме рішення П`ятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 21 січня 2021 року № 37 про неуспішне проходження прокурором атестації стосовно ОСОБА_1 , як наслідок наказ Одеської обласної прокуратури Одеської області №383к від 10 березня 2021 року також є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо вимоги позивача визнати ОСОБА_1 таким, що перебуваючи на посаді першого заступника керівника Роздільнянської місцевої прокуратури, успішно пройшов 3 етап атестації, передбачений Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ІХ від 19 вересня 2019 року суд зазначає, що прийняття рішення за результатом атестації прокурорів належить до компетенції відповідної комісії.

Разом з тим, відповідно Порядку проходження прокурорами атестації, рішення кадрової комісії може бути оскаржено.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що належним та достатнім способом захисту прав позивача є визнання протиправним та скасування рішення кадрової комісії про неуспішне проходження позивачем атестації, з огляду на, що вказана позовна вимога задоволенню не підлягає.

Щодо поновлення ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в органах прокуратури України на посаді першого заступника керівника Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області або на посаді, рівнозначній (рівноцінній) посаді першого заступника керівника Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області, а саме посаді першого заступника керівника окружної прокуратури, яка входить до штатного розпису Одеської обласної прокуратури (за його згодою) - з 16 березня 2021 року, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Отже, з викладених норм Конституції України вбачається, що одним із принципів дії правової системи в Україні визначено принцип верховенства права та встановлено, що права і свободи можуть бути обмежені виключно у випадках, передбачених Конституцією України, а саме, у разі введення воєнного або надзвичайного стану.

Частина 6 ст.43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду, як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 року у справі «Волков проти України», звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді, як спосіб відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту у національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч. 1 ст.235 та статті 240-1 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України), а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, єдиним можливим рішенням суду є поновлення такого працівника на займаній до звільнення посаді.

Враховуючи викладене, оскільки останнім робочим днем позивача був 15.03.2021 року, суд дійшов висновку про поновлення позивача на посаді першого заступника керівника Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області з 16.03.2021 року.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» №108/95-ВР від 24.03.1995 року (із змінами і доповненнями), порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року (далі - Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу (Порядок із змінами від 09.12.2020р.).

Згідно п.2 вказаного Порядку (в чинній редакції) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Працівникам плаваючого складу суден флоту рибної промисловості і працівникам, зайнятим на підприємствах із сезонним характером виробництва, з урахуванням значного коливання протягом року заробітної плати, в інших випадках збереження середньої заробітної плати вона може обчислюватися виходячи з виплат за 12 календарних місяців. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку. Для працівників з відрядною оплатою праці в разі відсутності оперативних даних для розрахунку заробітку за останній місяць розрахункового періоду він може замінюватися іншим місяцем, що безпосередньо передує розрахунковому періоду.

Відповідно до пункту 5 цього Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 цього ж Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З огляду на викладене, розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Згідно з довідкою №21-127 від 27.04.2021 року середньмісячна заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці перед звільненням складала 31321,10 грн, а середньоденна - 1606,21 грн (а.с.207 т.1).

З 16 березня 2021 року до 19 липня 2021 року період вимушеного прогулу позивача становить 84 робочих днів.

Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 84х1606,21=134921,64 грн.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, на виконання вимог статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, наявні підстави для негайного виконання рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та в частині стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Згідно положень ст.75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожні докази, які є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

12.07.2021 року (вх. № 36860/21) від представника позивача надійшла заява про здійснення розподілу судових витрат, до якої додано документи на підтвердження судових витрат на правничу допомогу, які позивач має намір понести.

У відповідності з ч.ч. 1, 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У відповідності з ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи на якій такі дії вчинялись.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.3 ст. 134 КАС України).

За приписами ч.5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.6 ст. 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.7 ст. 134 КАС України).

Таким чином, суд визначає розмір суми витрат на правничу допомогу, що має бути стягнута з відповідача на користь позивача згідно з умовами договору про подання професійної правничої допомоги та доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

При визначенні суми відшкодування інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, Суд має виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в додатковому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25.01.2019 р. у справі №9901/350/18.

Представником позивача надано до суду договір від 10.02.2021 року, акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 12.07.2021 року на суму 15000,00 грн., детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом.

Водночас суд вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року по справі №520/9115/19.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України" заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, надаючи оцінку співмірності заявленої до стягнення суми понесених витрат із критеріями, встановленими ч. 5 ст. 134 КАС України суд враховує, що дана справа є складною справою; розгляд справи відбувся в порядку загального позовного провадження; представником позивача вчинялись активні дії щодо збору доказів та належного забезпечення виконання процесуальних обов`язків під час розгляду справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно висновку, висловленого у постанові Верховного Суду від 07.11.2019 р. по справі №905/1795/18, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відтак, з урахуванням наведеного при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного суду від 08.04.2020 року по справі №922/2685/19.

Дослідивши матеріали справи, надані до суду представником позивача документи на підтвердження обґрунтованості розміру понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що заявлені витрати на правову допомогу у розмірі 15000,00 грн. не є співмірним із складністю справи та фактично витраченим часом на виконання адвокатом робіт (наданих послуг) за наведеним у детальному опису робіт (наданих послуг) переліком.

Враховуючи наведене, виходячи з принципу обґрунтованості та пропорційності розміру судових витрат до предмета спору, співмірності розміру судових витрат зі складністю справи та наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на надання відповідних послуг, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 9, 72-73, 77, 90, 242, 245, 255, 295 КАС України суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, П`ятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур, гарнізонів (на правах місцевих), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування рішення та наказу, визнання таким, що успішно пройшов 3 етап атестації, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати «рішення №37 від 21 січня 2021 року «Про неуспішне проходження прокурором атестації», ухвалене П`ятою кадровою комісією обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих)» відносно першого заступника керівника Роздільнянської місцевої прокуратури Коваля Радоміра Григоровича.

Визнати протиправним та скасувати наказ керівника Одеської обласної прокуратури Одеської області №383к від 10 березня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника керівника Роздільнянської місцевої прокуратури та органів прокуратури з 15 березня 2021 року.

Поновити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в органах прокуратури України на посаді першого заступника керівника Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області з 16 березня 2021 року.

Стягнути з Одеської обласної прокуратури (ідентифікаційний код юридичної особи 03528552) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 16.03.2021 року по 19.07.2021 року в розмірі 134921,64 грн (сто тридцять чотири тисячі дев`ятсот двадцять одна гривня 64 копійки) з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області.

Допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суми середнього грошового забезпечення за період вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Відповідно до ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Одеська обласна прокуратура (, 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3)

Відповідач: П`ята кадрова комісія обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01001);

Третя особа: Офіс Генерального прокурора (, адреса вул. Різницька, 13/15, м.Київ, 01011)

Суддя П.П. Марин