Справа № 140/1123/21
Суддя: Валюх Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2021-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2021 року ЛуцькСправа № 140/1123/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Валюха В.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ковельської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Виконавчого комітету Ковельської міської ради (далі - Виконком), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , у вказаній квартирі зареєстровані також ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

19.02.2019 ОСОБА_1 отримала заяву від ОСОБА_3 з приводу надання дозволу на переведення належної ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 з житлового фонду в нежитловий для розміщення офісу. В свою чергу, позивач таку згоду не надала з огляду на порушення її прав як власника суміжного житлового приміщення.

Рішенням Виконкому № 134 від 11.04.2019 співвласникам квартири АДРЕСА_2 було відмовлено у наданні дозволу в переведенні квартири з житлового фонду в нежитловий, вказане рішення було оскаржене в судовому порядку.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 02.09.2019, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2019, у справі № 140/1675/19 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до Виконкому про визнання незаконним та скасування рішення № 134 від 11.04.2019.

Проте, рішенням Виконкому від 13.08.2020 № 236 переведено квартиру АДРЕСА_3 і належить ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з житлового фонду в нежитловий, з метою влаштування торгово-офісних приміщень.

Позивач вважає, що оскаржуване рішення Виконкому від 13.08.2020 № 236 є протиправним, оскільки прийняте без відсутності згоди позивача як власника суміжної квартири, без дотримання вимог Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК), Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 № 572 (далі - Правила № 572), Порядку переведення житлових приміщень у нежитлові під розміщення об`єктів невиробничої сфери і нежитлових приміщень у житлові в місті Ковелі, затвердженого рішенням Ковельської міської ради від 26.04.2012 № 22/10 (далі - Порядок № 22/10).

Позивач, з урахуванням нової редакції позовної заяви (а. с. 69-80), просить визнати протиправним та скасувати рішення Виконкому № 236 від 13.08.2020.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 15.02.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (т. 1, а. с. 81).

В поданому до суду відзиві на позовну заяву від 09.03.2021 № 22.25/71 відповідач позов не визнав та просить відмовити у його задоволенні з підстав правомірності оскаржуваного рішення, прийнятого за результатами повторного звернення третіх осіб. При цьому, переведення квартири АДРЕСА_4 з житлового фонду в нежитловий не суперечить державним будівельним нормам, не погіршить технічного стану конструкцій будинку в цілому, що підтверджується відповідним технічним висновком, а отже не наносить шкоди іншим співвласникам багатоквартирного будинку (т. 1, а. с. 134-145).

10.03.2021 до суду надійшли пояснення представника третіх осіб ОСОБА_8 , у яких зазначено, що Виконком прийняв законне і обґрунтоване рішення від 13.08.2020 № 236, міська архітектурно-будівельна рада при відділі містобудування та архітектури рекомендувала Виконкому розглянути дане питання без згоди власника прилеглої квартири, що висловлювалася неодноразово у скаргах, які не містять обґрунтувань порушень прав та законних інтересів позивача ОСОБА_1 з боку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . З огляду на те, що переведення квартири АДРЕСА_4 з житлового в нежитловий фонд не призводить до погіршення технічного стану будинку в цілому, не суперечить державним будівельним нормам, стандартам, не змінює геометричні розміри будинку, Виконком своїм рішенням від 13.08.2020 № 236 не порушив інтереси та права позивача (т. 1, а. с. 88-99).

Крім того, в матеріалах справи наявні відповідь на відзив (т. 1, а. с. 191-196) та заперечення (т. 1, а. с. 203), у яких представник позивача та відповідач навели доводи в обґрунтування позовних вимог та заперечень, аналогічні доводами позовної заяви та відзиву.

28.04.2021 суд постановив ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, якою також продовжив строк підготовчого провадження у справі на тридцять днів, у справі призначено підготовче засідання (т. 1, а. с. 209).

Ухвалою суду від 13.05.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (т. 1, а. с. 221).

В судових засіданнях, які відбулися у даній справі, представник позивача ОСОБА_9 позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та просить його задовольнити.

Представник третьої особи Ткачук О.В. у тих же судових засіданнях позов заперечив та просить відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у поясненнях.

В подальшому, враховуючи подання до судового засідання, призначеного на 10:20 08.07.2021, усіма учасниками справи заяв та клопотань про розгляд справи за їх відсутності (т. 1, а. с. 241, т. 2, а. с. 13, 14), на підставі частини третьої статті 193, частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судовий розгляд справи завершено в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування технічними засобами.

Заслухавши вступне слово представників позивача та третіх осіб, дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , у вказаній квартирі, крім власника, зареєстровані також ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (мати позивача, особа з інвалідністю І групи), ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , що підтверджується копією сторінок паспорта (т. 1, а. с. 14-16), договором купівлі-продажу від 07.03.2001 (т. 1, а. с. 16), реєстраційним посвідченням (т. 1, а. с. 17), будинковою книгою (т. 2, а. с. 15-19), довідкою до акта огляду МСЕК серії ВЛН № 0109606 та пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 (т. 2, а. с. 20-21).

Треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є власниками (по 1/2 частки) квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1, а. с. 102-103).

19.02.2019 ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_1 із заявою про надання дозволу на переведення квартири АДРЕСА_2 , яка знаходиться під належною ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_5 , в нежитлове приміщення для розміщення офісу, вказавши у заяві про зобов`язання дотримуватися правил користування житловими приміщеннями, санітарного утримання місць загального користування, сходових кліток, під`їздів, прибудинкових територій, правил експлуатації житлових будинків, житлових приміщень та інженерного обладнання, забезпечити належне їх утримання (т. 1, а. с. 26).

Позивач ОСОБА_1 письмової відповіді на вказану заяву безпосередньо ОСОБА_3 не надала, проте 20.03.2019 звернулася до Ковельського міського голови та заперечила проти зміни цільового призначення вказаної квартири (т. 2, а. с. 2).

Рішенням Виконкому № 134 від 11.04.2019 «Про відмову в наданні дозволу на переведення квартири з житлового фонду в нежитловий» відмовлено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в переведенні квартири АДРЕСА_2 з житлового фонду в нежитловий (т. 1, а. с. 27), при цьому, вказане рішення Виконкому було оскаржене в судовому порядку.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 02.09.2019, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2019, у справі № 140/1675/19 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до Виконкому про визнання незаконним та скасування рішення № 134 від 11.04.2019 (т. 2, а. с. 5-9).

06.07.2020 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 повторно звернулися до Виконкому із заявою про переведення житлового приміщення у нежитлове (т. 1, а. с. 160).

Рішенням Виконкому від 13.08.2020 № 236 «Про переведення квартири з житлового фонду в нежитловий» переведено квартиру АДРЕСА_3 і належить ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з житлового фонду в нежитловий, з метою влаштування торгово-офісних приміщень (т. 1, а. с. 146).

При вирішенні даного спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, зокрема це право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. За правилами частини першої статті 320 цього ж Кодексу власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Частиною п`ятою статті 319 ЦК України передбачено, що власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Згідно з статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Житло є специфічним об`єктом права власності, тому свобода використання житла його власниками обмежується нормами, спрямованими на схоронність жилих приміщень та не порушення прав інших осіб, зокрема, інших мешканців жилого будинку. При цьому, право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності в порядку та з обмеженнями, встановленими законом, прямо закріплене статтею 320 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 6 ЖК жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється. Відповідно до статті 8 ЖК переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням органів, зазначених у частині другій статті 7 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 7, частини першої статті 8 ЖК у виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням виконавчого комітету обласної і міської ради народних депутатів.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про архітектурну діяльність» від 20.05.1999 №687-XIV під час організації та виконання будівельних робіт не повинні бути порушені права та інтереси суміжних землекористувачів, а також власників будинків і споруд.

Статтею 5 Закону України «Про основи містобудування» від 16.11.1992 №2780-XII передбачено, що при здійснені містобудівної діяльності повинні бути забезпеченні, зокрема, урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів об`єктів нерухомості, що оточують місце будівництва.

Згідно державних будівельних норм ДБН В 2.2-9-99 «громадські будинки та споруди», ДБН В 2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки», такі приміщення громадського призначення як магазин-офіс можуть бути розміщені в житлових будинках на першому поверсі і мати ізольований вхід від житлової частини будинку.

Пунктом 4 Правилам № 572 передбачено, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження, але з урахуванням інтересів інших громадян, які проживають у цьому будинку.

Отже, за нормами чинного законодавства, для проведення перебудови та переобладнання житлових приміщень в нежитлові власники таких приміщень зобов`язані в обов`язковому порядку отримати згоду власників суміжних приміщень.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 2а-4383/10/1412 та, в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України, враховуються при вирішенні цієї справи.

Крім того, відповідно до пункту 1.11 Порядку № 22/10 переведення приміщень та спорудження будь-яких прибудов до приміщень (квартир, будинків), що розміщуються у житлових будинках, дозволяється за наявності письмової згоди на це балансоутримувача та власників прилеглих квартир житлового будинку (прилеглими вважаються приміщення, які мають спільні стіни або знаходяться безпосередньо над чи під приміщеннями, які переводяться або до яких здійснюється прибудова).

Пунктом 1.12 Порядку № 22/10 передбачено, що у разі немотивованої або безпідставної відмови в наданні згоди власниками прилеглих квартир щодо переведення житлових приміщень у нежитлові під об`єкти невиробничої сфери та спорудження прибудови, міська архітектурно-містобудівна рада при відділі містобудування та архітектури може рекомендувати виконавчому комітету розглянути дане питання без згоди власників прилеглих квартир (т. 1, а. с. 51).

Таким чином, переведення житлових приміщень у нежитлові під об`єкти невиробничої сфери можливе без згоди власників прилеглих квартир, але у разі немотивованої або безпідставної відмови в наданні згоди власниками прилеглих квартир щодо переведення житлових приміщень у нежитлові.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Суд звертає увагу, що оскаржуване рішення Виконкому від 13.08.2020 № 236 є індивідуальним актом, що стосується інтересів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , проте може бути оскаржене в судовому порядку позивачем ОСОБА_1 з мотивів порушення її прав лише з підстави прийняття вказаного рішення без отримання згоди ОСОБА_1 як власника прилеглої квартири (знаходиться безпосередньо над приміщенням, яке переводиться в нежитлове).

Суд враховує, що оскаржуване рішення від 13.08.2020 № 236 було прийняте за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_3 від 06.07.2020 (т. 1, а. с. 160), при цьому, згоди позивача ОСОБА_1 як власника прилеглої квартири отримано не було.

Тобто, вказане рішення Виконкому від 13.08.2020 № 236 порушує права позивача ОСОБА_1 , позаяк прийняте без її згоди, обов`язкове отримання якої передбачене наведеними вище нормативно-правовими актами.

Суд відхиляє покликання відповідача та третіх осіб на заяву ОСОБА_3 від 19.02.2019 (т. 2, а. с. 1), щодо якої ОСОБА_1 надала немотивовану та безпідставну відмову в наданні згоди щодо переведення спірної квартири в нежитловий фонд, з огляду на таке.

Позивач ОСОБА_1 письмової відповіді на вказану заяву від 19.02.2019 безпосередньо ОСОБА_3 не надала, проте 20.03.2019 звернулася до Ковельського міського голови та заперечила проти зміни цільового призначення вказаної квартири (т. 2, а. с. 2).

Рішенням Виконкому № 134 від 11.04.2019 «Про відмову в наданні дозволу на переведення квартири з житлового фонду в нежитловий» відмовлено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в переведенні квартири АДРЕСА_2 з житлового фонду в нежитловий (т. 1, а. с. 27), та вказаному рішенню була надана правова оцінка у межах справи № 140/1675/19.

Так, у рішенні Волинського окружного адміністративного суду від 02.09.2019, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2019, у справі № 140/1675/19 встановлено, що виказуючи свою незгоду із наміром ОСОБА_3 перевести квартиру АДРЕСА_4 із житлової в нежитлову, ОСОБА_1 звернулась до Ковельського міського голови із зверненням Ш-600 від 20.03.2019, у якому аргументовано надала пояснення мотивів своєї категоричної відмови.

Отже, судовими рішеннями у справі № 140/1675/19 встановлено, що на заяву ОСОБА_3 від 19.02.2019 позивач ОСОБА_1 надала мотивовану відмову в переведенні квартири АДРЕСА_2 з житлового фонду в нежитловий.

Суд звертає увагу, що після прийняття рішення Виконкому № 134 від 11.04.2019 «Про відмову в наданні дозволу на переведення квартири з житлового фонду в нежитловий», правомірність прийняття якого встановлена судовими рішеннями у справі № 140/1675/19, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не зверталися до ОСОБА_1 із новою заявою про надання згоди на переведення належної їм квартири з житлового фонду в нежитловий.

На думку суду, відмова виконавчого комітету у переведенні житлових приміщень у нежитлові не позбавляє права власників таких приміщень повторно звертатися із заявами про переведення житлових приміщень у нежитлові під об`єкти невиробничої сфери, та виконавчий комітет може прийняти рішення про задоволення такого звернення.

Проте, у даному випадку оскаржуване рішення Виконкому від 13.08.2020 № 236 фактично було прийнято за результатами розгляду документів, на підставі яких приймалося протилежне за змістом рішення Виконкому від 11.04.2019 № 134, в т. ч. на підставі заяви ОСОБА_3 від 19.02.2019, а судовими рішеннями у справі № 140/1675/19 встановлено, що на заяву ОСОБА_3 від 19.02.2019 позивач ОСОБА_1 надала саме мотивовану відмову в переведенні квартири АДРЕСА_2 з житлового фонду в нежитловий, у зв`язку із чим рішення Виконкому від 11.04.2019 № 134 було визнано судом як таке, що прийнято правомірно.

При вирішенні даного спору суд виходить з того, що позивач дотримала строк звернення до суду, передбачений частиною другою статті 122 КАС України, оскільки про оскаржуване рішення їй стало відомо з листа Виконкому від 14.01.2021 № 198/3.14/2-21 (т. 1, а. с. 29).

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку про те, що рішення Виконкому від 13.08.2020 № 236 порушує права позивача ОСОБА_1 , позаяк прийняте без її згоди як власника прилеглої квартири, обов`язкове отримання якої передбачене наведеними вище нормативно-правовими актами, при цьому, судовими рішеннями у справі № 140/1675/19 встановлено, що на заяву ОСОБА_3 від 19.02.2019 позивач ОСОБА_1 надала мотивовану відмову в переведенні квартири АДРЕСА_2 з житлового фонду в нежитловий, у зв`язку із чим, виходячи із наданих суду статтею 245 КАС України повноважень, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування вказаного рішення підлягають до задоволення.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в розмірі 908,00 грн., сплачений квитанцією від 29.01.2021 № 53 (т. 1, а. с. 13).

За правилами частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частин п`ятої - сьомої статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із частиною дев`ятою статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору про надання правової допомоги від 28.01.2021 (т. 1, а. с. 55-56), рахунку-фактури від 28.01.2021 № 1-000000138 (т. 1, а. с. 57), акту здачі-прийняття робіт № 1-000000138 (т. 1, а. с. 58), квитанції від 29.01.2021 № 138-к (т. 1, а. с. 59), позивач сплатила адвокату Крючкову В.О., який здійснює професійну діяльність відповідно до свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 607 (т. 1, а. с. 62), кошти на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн. При цьому, заперечень щодо співмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката від відповідача не надходило.

Разом з тим, суд враховує, що викладені в акті здачі-прийняття робіт № 1-000000138 види послуг у вигляді ознайомлення з правами та обов`язками, юридичний прогноз та вивчення судової практики не пов`язані із саме розглядом справи та не підлягають відшкодуванню.

На думку суду, враховуючи складність справи (справу розглянуто за правилами загального позовного провадження), кількість судових засідань, час, який об`єктивно був витрачений адвокатом на надання послуг та їх обсяг, виходячи із принципів співмірності витрат, обґрунтованості та пропорційності їх розміру, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 3000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Отже, на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати в загальному розмірі 3908,00 грн., з них: судовий збір в сумі 908,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000,00 грн.

Керуючись статтями 243 - 246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Ковельської міської ради від 13 серпня 2020 року № 236 «Про переведення квартири з житлового фонду в нежитловий».

Стягнути з Виконавчого комітету Ковельської міської ради (45000, Волинська область, м. Ковель, вул. Незалежності, 73, ідентифікаційний код 04051313) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судові витрати в загальному розмірі 3908 гривень 00 копійок (три тисячі дев`ятсот вісім гривень нуль копійок).

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.М.Валюх

Повний текст рішення складений 16 липня 2021 року