Справа № 120/3481/21-а
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2021-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

16 липня 2021 р. Справа № 120/3481/21-а

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Альчук М.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю прийнятого рішення 4 сесії 8 скликання № 66 від 30.03.2021 року, яким позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель нерозділених часток (паїв).

Підставою для відмови слугувало те, що позивачем не було разом із клопотанням подано графічні матеріали бажаного місця розташування земельної ділянки.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, у задоволенні якої просить відмовити, посилаючись на те, що відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розробку технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, сільська рада керувалась нормами ч. 6 ст. 118 ЗК України, відповідно до яких визначено необхідний перелік документів, який передає земельну ділянку у власність, серед яких значиться графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Ухвалою від 23.04.2021 року відкрито провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 16.06.2020 року у справі № 149/566/20, позов ОСОБА_1 до Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області задоволено та визнано право за заявницею на земельну частку (пай).

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право на земельну частку (пай) в КСП "Воронівське" с. Воронівці Хмільницького району Вінницької області площею 1,86 умовних кадастрових гектарах, вартістю 63079,10 грн.

31.08.2020 року позивач звернулась до Уланівської сільської ради, на території якої знаходились землі КСП "Воронівське" с. Воронівці Хмільницького району Вінницької області, із письмовою заявою у якій просила розглянути питання про виділення їй земельної частки (паю) на підставі рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 16.06.2020 року у справі № 149/566/20.

Листом від 15.10.2020 року № Б-198-348 відповідач повідомила позивача про те, що розглядаючи заяву ОСОБА_1 , на засіданні постійно діючої комісії сільської ради з питань зміцнення законності, правопорядку, права комунальної власності, регулювання та реформування земельних відносин 10.09.2020 року, де було прийнято рішення відмовити у задоволенні заяви з підстав відсутності вільних земельних ділянок.

Позивач 26.01.2021 року повторно звернулась на адресу відповідача із письмовою заявою від 19.01.2021 року, у якій просила надати їй дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що розташована на території Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області площею 1,86 в умовних кадастрових гектарах, вартістю 63079,10 грн. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, із земель резерву запасу (нерозділених, не витребуваних часток (паїв)).

Рішенням 4 сесії Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області 8 скликання від 30.03.2021 року заявниці відмовлено у наданні дозволу на розробку технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки площею 1,86 умовних кадастрових гектарах для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у зв`язку з відсутністю графічних матеріалів бажаного розташування земельної ділянки.

Не погоджуючись з даною позицією суб`єкта владних повноважень, позивач звернулась до адміністративного суду з даним позовом.

Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЗК України. земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною 1 ст. 22 ЗК України передбачено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо) (ч.2 ст. 22 ЗК України).

Відповідно до п. "а" ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, визначені Законом України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 05.06.2003 року № 899-IV.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" право на земельну частку (пай) мають, зокрема, громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.

Згідно із статтею 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

В даному випадку, як встановлено рішенням від 16.06.2020 року Хмільницького міськрайонного суду Вінницького районного суду у справі 149/566/20, після смерті ОСОБА_2 до успадкування залишилось спадкове майно у вигляді на частку (пай) в КСП "Воронівське" в с. Воронівці Хмільницького району Вінницької області площею 1,86 умовних кадастрових гектарах, вартістю 63079,10 грн, однак сертифікат на вказаний пай ОСОБА_2 не видавався, що підтверджується листом відділу у Хмільницькому районні головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 08.11.2018 року № 0-2-0.25-481/119-18, державним актом на право колективної власності на землю серії І-ВН №002828, відповідно до якого ОСОБА_2 був включений до списку громадян КСП "Воронівське".

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом

Тому підтверджуючим фактом наявності у позивача права на земельну частку (пай) в с. Воронівці Хмільницького району Вінницької області площею 1,86 умовних кадастрових гектарах, вартістю 63079, 10 грн. є рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницького районного суду від 16.06.2020 року у справі 149/566/20.

Отже, за приписами статті 3 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради.

Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища).

Відповідно до положень статті 5 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); укладають із землевпорядними організаціями договори на виконання робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та виготовлення відповідної документації із землеустрою, якщо такі роботи виконуються за рахунок місцевого бюджету; сприяють в укладанні договорів на виконання землевпорядними організаціями робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), якщо такі роботи виконуються за рахунок осіб, які мають право на земельну частку (пай), або за рахунок коштів підприємств, установ та організацій, що орендують земельні частки (паї), проектів технічної допомоги тощо; надають землевпорядним організаціям уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); розглядають та погоджують проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); організовують проведення розподілу земельних ділянок між особами, які мають право на виділення їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), та земель, що залишилися у колективній власності, в порядку, визначеному цим Законом; оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Закон України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" визначає порядок виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, особам, чиє право на землю посвідчено відповідними документами.

Відповідно до пункту 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Таким чином реалізуючи своє законне право на землю, позивач звернулась із відповідною заявою до Уланіської сільської ради з проханням надати їй дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), однак рішенням їй відмовлено з підстав ненадання позивачем графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

З даного приводу слід наголосити, що відповідно до Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради.

Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Отже, для виділення земельної частки (паю), заявнику необхідно звернутись до органу місцевого самоврядування із заявою про виділення земельної частки (паю). Сільська рада в свою чергу, реагуючи на звернення заявника обираючи із земель резерву, запасу (які не розподіленні, не витребуванні частки (паї), рішенням надає дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а бо ж відмовляє у задоволенні такого дозволу.

Наступним етапом після надання згоди сільською радою на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки у натурі є етап виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), який відображено у ст. 55 Закону України "Про землеустрій".

Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалів топографо-геодезичних робіт.

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробляється за рішенням власника (розпорядника) земельної ділянки, землекористувача.

У разі передачі у власність та користування земельної ділянки на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування технічна документація розробляється на підставі дозволу, виданого відповідним органом.

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: а) завдання на складання технічної документації із землеустрою; б) пояснювальну записку; в) матеріали топографо-геодезичних робіт; г) кадастровий план земельної ділянки; ґ) перелік обмежень у використанні земельної ділянки; д) відомості про встановлені межові знаки.

Підсумовуючи зазначене, суд приходить до переконання, що судовим рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 16.06.2021 року за позивачем визнано право на земельну частку (пай) в с. Воронівці Хмільницького району Вінницької області площею 1,86 умовних кадастрових гектарах. Тобто, позивач має бути легітимним користувачем земельної ділянки та для оформлення своїх прав повинен їх зареєструвати відповідно до чинного законодавства, що включає в себе необхідність присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру шляхом державної реєстрації земельної ділянки.

У даному випадку державна реєстрація земельної ділянки повинна відбуватись на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), в тому числі і за заявою позивача як спадкоємця користувача земельної ділянки.

Технічна ж документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробляється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України (у випадках, передбачених законом).

В даному випадку таким органом виконавчої влади є відповідач, а Земельний кодекс України не містить підстав для відмови у наданні згаданого дозволу.

Позивачем з метою отримання передбаченого статтею 123 ЗК України дозволу подано заяву, до якої додано копії паспорта, картки платника податків, судового рішення.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскаржене рішення № 66 від 30.03.2021 року прийняте Уланівською сільською радою Хмільницького району Вінницької області, прийняте не на підставі, яка визначена Земельним кодексом України, не відповідає установленим статтею 2 КАС України критеріям правомірності рішень суб`єкта владних повноважень, оскільки є необґрунтованим, непропорційним та прийнятим без урахування права особи - позивача як спадкоємця, на участь у процесі прийняття рішення, а тому є протиправним і підлягає скасуванню.

Визначаючись щодо позовної вимоги зобов`язального характеру, суд виходить з наступного.

Абзацом 1 частини четвертої статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Так, у постанові від 05.09.2018 у справі № 826/9727/16 Верховний Суд аналізував застосування п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України та дійшов висновку, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов: 1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача; 2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача; 3) виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів; 4) прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

На думку суду, в контексті обставин спірних правовідносин застосування вищевказаного способу захисту вимагає з`ясування судом чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку технічної документації щодо встановлення меж, наявність вільних земельних ділянок у резервах сільської ради.

Разом з тим, у межах цієї справи оцінка правомірності відмови у наданні відповідного дозволу позивачеві стосувалася лише тих мотивів, які наведено у оскаржуваному рішенні ради.

При цьому, судом не встановлено, що для прийняття рішення виконано всі умови, визначені законом.

За таких обставин, враховуючи те, що законодавець чітко визначив порядок для отримання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, суд вважає, що відсутні підстави без дотримання такого зобов`язувати суб`єкта владних повноважень приймати наперед визначене рішення та фактично підміняти державний орган.

Відтак, позовна вимога щодо зобов`язання надати дозвіл на розробку проекту щодо відведення земельної ділянки з земель нерозподілених часток (паїв) колишнього КСП "Воронівське" с. Воронівці Хмільницького району Вінницької області у розмірі до повного задоволення права на земельну частку, не підлягає задоволенню.

Разом з тим, згідно з абзацом другим з частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні

За таких обставин суд вважає необхідним зобов`язати суб`єкта владних повноважень повторно розглянути клопотання позивача і прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні. Суд зазначає, що при прийнятті в подальшому відповідачем рішення, останній не вправі відмовляти позивачеві у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою з тих самих підстав, за яких судом визнано рішення відповідача протиправним.

Відповідно до частин першої - другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із статтею 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, адміністративний позов належить задовольнити частково

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент. номер НОМЕР_1 ) до Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області (вул. Миру, 9, с. Уланів, Хмільницький район, Вінницька область, ) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення 4 сесії 8 скликання Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області від 30.03.2021 року № 66 в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель нерозподілених часток (паїв).

Зобов`язати Уланівську сільську раду Хмільницького району Вінницької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель нерозподілених часток (паїв) та прийняти мотивоване рішення з урахуванням висновків суду за результатами розгляду цієї справи.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент. номер НОМЕР_1 ) сплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 454 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області (вул. Миру, 9, с. Уланів, Хмільницький район, Вінницька область, ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Альчук Максим Петрович