Справа № 380/4738/21
Суддя: Кухар Наталія Андріївна
Дата ухвалення: 2021-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/4738/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2021 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кухар Н.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) звернувся в суд з позовом до Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області (81053, вул. Шевченка,2, м. Новояворівськ, Львівська область) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якій просить суд:

- поновити ОСОБА_1 на роботі в Новояворівській міській раді Львівської області з дати звільнення з посади спеціаліста І категорії - енергоменеджера у Відділі житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури та землевпорядкування;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі;

- стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1300 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що розпорядженням міського голови Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області №58-к від 25.02.2021 року ОСОБА_1 з 26.02.2021 року звільнено з посади спеціаліста І категорії - енергоменеджера у Відділі житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури та землевпорядкування на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності працівників. Позивач вважає своє звільнення незаконним та таким що не відповідає вимогам чинного законодавства з огляду на те, що відповідач не запропонував позивачу вакантні посади в Новояворівській міській раді, хоча на день видачі оскаржуваного розпорядження у новому штатному розписі були наявні вільні вакансії.

Ухвалою від 02 квітня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою про відкриття провадження запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відзив на позовну заяву, а також роз`яснено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин справа буде вирішена за наявними матеріалами.

29 квітня 2021 року представник відповідача через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву (вх. №30634), в якому просив відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне. Відповідно до рішення сесії Новояворівської міської ради №35 від 21.12.2020 року «Про затвердження структури виконавчих органів ради, штатної чисельності апарату ради та її виконавчих органів» було затверджено структуру, штат і чисельність апарату ради та її виконавчих органів в новій редакції, що набирає чинності з 01 березня 2021 року. На підставі цього Новояворівським міським головою було прийнято розпорядження від 24.12.2020 №148 «Про попередження працівників апарату Новояворівської міської ради про зміну в організації виробництва і праці», всіх працівників особисто під розписку було повідомлено про наступне вивільнення. Враховуючи, що посада позивача підпадала під скорочення штату працівників та виведення зі штатного розпису, 24.12.2020 року ОСОБА_1 вручено попередження про наступне вивільнення із займаної посади - спеціаліста І категорії - енергоменеджера з одночасним повідомленням про те, що на даний час у структурі, штаті і чисельності апарату Новояворівської міської ради та її виконавчих органів відсутня вакантна посада, яку можна було б запропонувати Позивачу відповідно до спеціальності та кваліфікації. Розпорядженням Новояворівського міського голови №58-к від 25.02.2021 року позивача було звільнено з роботи з26.02.2021 року у зв`язку із скороченням штату згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України. Представник Новояворівської міської ради зазначає, що відповідачем при звільнені Позивача було дотримано вказаний у частині 1 статті 49-2 КЗпП України порядок, а саме: Позивача було персонально попереджено про наступне вивільнення не менш, ніж за два місяці. Відповідач при звільненні Позивача не мав змоги запропонувати останньому іншу роботу в апараті ради та її виконавчих органах, оскільки на момент звільнення були відсутні посади, що відповідають професії, кваліфікації чи спеціальності ОСОБА_1 .

Позивач на поштову адресу суду надіслав відповідь на відзив на позовну заяву (вх. №31702), де зазначив наступне. Згідно рішення Новояворівської міської ради від 08.12.2020 №13 штатна чисельність апарату ради складає 63,5 штатних одиниць. 21.12.2020 року Відповідач рішенням №35 від 21.12.2020 року «Про затвердження структури виконавчих органів ради, штатної чисельності апарату ради та її виконавчих органів» затвердила штатну чисельність апарату ради у кількості 64 штатних одиниці. Таким чином, штатна чисельність апарату збільшилась на 0,5 штатної одиниці.

Представник відповідача на поштову адресу суду надіслав пояснення на відповідь на відзив, де зазначив наступне. Новояворівською міською радою при звільненні Позивача було дотримано вказаний у частині 1 статті 49-2 КЗпП України порядок, а саме: Позивача було персонально попереджено про наступне вивільнення не менш, ніж за два місяці. Відповідач при звільненні не мав змоги запропонувати Позивачу іншу роботу в апараті ради та її виконавчих органах, оскільки на момент звільнення були відсутні посади, що відповідають професії, кваліфікації та спеціальності Позивача. Хибним є твердження ОСОБА_1 про те, що на момент його звільнення були вакантні посади, які могли бути йому запропоновані. Вакантні посади, а саме: начальник відділу реєстрації громадян є вищою за займану, тому не могла бути запропонована без конкурсу, а посада робітник по ремонту і обслуговуванню будівлі - не відповідала кваліфікації, освіті та досвіду Позивача.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступне.

ОСОБА_1 займав посаду спеціаліста І категорії - енергоменеджера у Відділі житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури та землевпорядкування Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області.

Рішенням сесії Новояворівської міської ради №35 від 21.12.2020 року «Про затвердження структури виконавчих органів ради, штатної чисельності апарату ради та її виконавчих органів» було затверджено структуру, штат і чисельність апарату ради та її виконавчих органів в новій редакції, що набирає чинності з 01 березня 2021 року (а.с. 8).

На підставі вище вказаного рішення Новояворівським міським головою було прийнято розпорядження від 24.12.2020 №148 «Про попередження працівників апарату Новояворівської міської ради про зміну в організації виробництва і праці», всіх працівників особисто під розписку було повідомлено про наступне вивільнення (а.с. 13-15).

Враховуючи, що посада позивача підпадала під скорочення штату працівників та виведення зі штатного розпису, 24.12.2020 року ОСОБА_1 вручено попередження про наступне вивільнення із займаної посади - спеціаліста І категорії - енергоменеджера з одночасним повідомленням про те, що на даний час у структурі, штаті і чисельності апарату Новояворівської міської ради та її виконавчих органів відсутня вакантна посада, яку можна було б запропонувати Позивачу відповідно до спеціальності та кваліфікації (а.с. 22).

Розпорядженням Новояворівського міського голови №58-к від 25.02.2021 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи з 26.02.2021 року у зв`язку із скороченням штату згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Не погоджуючись зі своїм звільненням, позивач звернувся до суду з цим позовом.

При вирішенні даного спору суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07 червня 2001 року № 2493-ІІІ (далі Закон № 2493-ІІІ), служба в органах місцевого самоврядування це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Також ч. 1 ст. 20 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» передбачено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», дія Закону України «Про державну службу» поширюється на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», цьому Закону та іншим законам України, що регулюють діяльність місцевого самоврядування.

У рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8- рп/202 зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VII на час прийняття оскаржуваного розпорядження було врегульовано процедуру звільнення державного службовця, у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то обґрунтовано застосовуються до спірних правовідносин окремі положення цього закону.

Частина 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» визначає, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Статтею 43 вище вказаного Закону України передбачено, що підставами для зміни істотних умов державної служби є, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органів.

Відповідно до п. 4 ч. 1 статті 83 Закону № 889-VIІІ державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону ).

Підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу»).

Частини 3 та 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу» визначають процедуру, якої слід дотримуватися суб`єкту владних повноважень під час звільнення державного службовця.

Так, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів (строк попередження зменшено до 30 днів Законом № 440-IX від 14.01.2020, а до того такий строк становив 60 днів). Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною 6 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

- про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

- у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті.

В силу вимог п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Водночас ч. 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Отже, суду для прийняття законного та обґрунтованого рішення необхідно з`ясувати чи була підстава для припинення державної служби позивача та чи дотримана процедура звільнення.

Стосовно підстави звільнення з державної служби суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріали справи, відповідно до підпункту 5 пункту 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішенням №35 від 21.12.2020 року третьої сесії VIII скликання Новояворівська міська рада «Про затвердження структури виконавчих органів ради, штатної чисельності апарату ради та її виконавчих органів» міська рада затвердила структуру, штат і чисельність виконавчих органів Новояворівської міської ради зі статусом юридичної особи в новій редакції (Додаток 1), що набирає чинності з 01.01.2021 року та затверджено структуру, штат і чисельність апарату ради та її виконавчих органів в новій редакції (Додаток 2), що набирає чинності з 01.03.2021 року. Згідно Додатку 2 кількість працівників Відділу житлово-комунального господарства, будівництва, архітектури, благоустрою та розвитку інфраструктури 5 штатних одиниць. Ліквідації підлягала посада спеціаліста І категорії - енергоменеджера у Відділі житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури та землевпорядкування (зазначену посаду займав позивач).

Таким чином, у Новояворівській міській раді відбулися зміни в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату (ліквідація ряду посад), що в силу п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є законною підставою для звільнення частини працівників відповідача, зокрема і позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що підстава для звільнення позивача дійсно існувала. Однак для того, щоб звільнення могло вважатися законним, роботодавцю необхідно дотриматися встановленої процедури. При цьому, недотримання процедурних гарантій при звільненні позивача є самостійною та достатньою підставою для кваліфікації звільнення як незаконного та поновлення особи на посаді.

Стосовно дотримання відповідачем процедури звільнення суд зазначає таке.

Відповідно до частин 3 та 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу», суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Розпорядженням Новояворівського міського голови від 24.12.2020 №148 «Про попередження працівників апарату Новояворівської міської ради про зміну в організації виробництва і праці» відповідно до ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, рішення №35 від 21.12.2020 року третьої сесії VIII скликання Новояворівська міська рада «Про затвердження структури виконавчих органів ради, штатної чисельності апарату ради та її виконавчих органів» передбачено попередити посадових осіб апарату про зміну істотних умов праці у зв`язку із скороченням штату. Згідно із додатком 1, відповідно до якого у список цих посадових осіб увійшов і позивач.

24.12.2020 позивач ознайомлений із розпорядженням Новояворівського міського голови від 24.12.2020 №148 «Про попередження працівників апарату Новояворівської міської ради про зміну в організації виробництва і праці» та відповідно і попереджений про його звільнення, що підтверджується його підписом (а.с. 22).

Також ч. 1 ст. 40, ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Частиною другою ст 40 КЗпІІ України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається. якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За приписами ч. 1 ст. 40, ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

За правилами статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги статті 49-2 КЗпП України, якщо він запропонував працівнику наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві, установі, організації протягом усього періоду та існували на день звільнення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 та залишена без змін Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.09.2018, справа № 800/538/17.

Позивач зазначає, що жодної з посад державної служби відповідачем йому не було запропоновано, а відтак, звільнення відбулось з порушенням вимог статті 49-2 КЗпП України і було незаконним.

Новояворівська міська рада Львівської області у відзиві на позовну заяву не спростовує того факту, що Позивачу не було запропоновано жодної з посад які були введені до штатного розпису установи, але вважає, що оскільки позивач при його попередженні 24.12.2020 року під розпис про майбутнє вивільнення не виявив незгоди з цим, не вимагав пояснень з приводу причин скорочення штату працівників, копії розпорядження про скорочення, ніяким чином не виразив незгоду з майбутнім вивільненням.

Суд відхиляє такі доводи відповідача, оскільки вони не ґрунтуються на жодній нормі права та є такими, що не підлягають спростуванню в силу їх нікчемності та хибному розумінні та тлумаченні відповідачем вищенаведених норм Закону №889-VIІІ та КЗпП України, щодо порядку звільнення держслужбовців та відповідних гарантій при їх вивільнені.

Згідно відповіді па адвокатський запит представника позивача Відповідач повідомив, що станом на 25.02.2021 року були наявні наступні вакантні посади:

- начальник відділу реєстрації громадян (1 од.);

- робітник по ремонту і обслуговуванню будівлі (0,5 од.).

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Щодо твердження Відповідача про неможливість переведення Позивача на посаду начальника відділу реєстрації громадян як вищу за займану ним, то суд зазначає наступне.

У разі проведення конкурсного відбору на відповідну посаду, якщо запропонована посада є вищою за посаду, яку працівник займає до реорганізації, працівник дає свою згоду, після чого подає документи на конкурс на зайняття даної посади. Якщо посада, яка пропонується працівнику, рівнозначна чи нижча за нинішню його посаду - проводиться звичайне переведення працівника.

Суд зазначає, що фактично відповідач визнав та підтвердив невиконання приписів законодавства по працевлаштуванню позивача, що свідчить про протиправність наказу про звільнення ОСОБА_1 з посади спеціаліста І категорії - енергоменеджера у Відділі житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури та землевпорядкування Новояворівської міської ради Львівської області.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких він просить, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права, та у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним (ефективним).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне обрати такий спосіб захисту порушеного права позивача як прийняття рішення про визнання протиправним та скасування розпорядженням міського голови Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області №58-к від 25.02.2021 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 »

Щодо способу поновлення порушеного права позивача, то суд вважає, що поновлення на посаді є належним способом захисту порушеного права.

Про необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення її порушених прав йдеться в рішенні Європейського суду з прав людини від 09.01.2013 у справі «Олександр Волков проти України» (Заява № 21722/11).

У цьому рішенні звертається увага на те, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Встановлення судом факту незаконного звільнення позивача, як наслідок, поновлення його на службі, є нерозривними складовими одного процесу із захисту порушеного права, що співпадають у часі.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що поновлення на посаді позивача повинно відбуватись з дня, наступного за днем звільнення.

Як вбачається з розпорядженням міського голови Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області №58-к від 25.02.2021 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади спеціаліста І категорії - енергоменеджера з 26.02.2021 року, який вважається останнім днем роботи. Відтак, слід поновити позивача на посаді з 27.02.2021 року.

В частині вирішення питання щодо стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до п.3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно з п.8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки про доходи ОСОБА_1 за період з 01.12.2020 по 31.01.2021, яка надана Новояворівською міською радою, за грудень 2020 року (22 робочі дні) зарплата становила 39119,99 грн. (з них 19559,99 - разова премія), за січень 2021 року (19 робочих днів) - 18120,00 грн.

Враховуючи зазначене сума середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 складає 919,00 грн.

Період з 27.02.2021 по 19.07.2021 (дата ухвалення рішення судом у даній справі) складає 95 робочих дні. Виходячи з цього суд приходить до висновку про стягнення з Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області на користь ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу за період часу з 27.02.2021 по 19.07.2021 в сумі 87305 (95р.д х 919,00) грн.

За наведених обставин підлягає задоволенню вимога в частині стягнення з Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з моменту звільнення позивача і до дня винесення судом рішення про поновлення позивача на роботі в сумі 87305 грн. з якої підлягають відрахуванню обов`язкові податки та збори.

У відповідності з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду, зокрема, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць (пункт 2); поновлення на посаді у відносинах публічної служби (пункт 3).

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць підлягає негайному виконанню.

Отже, з огляду на встановлені судом обставини справи та правове регулювання спірних відносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно зі ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Відтак, стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов`язані з оплатою правової допомоги.

Водночас, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем до суду було подано наступні документи: договір про надання правової допомоги від 10.03.2021 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру №6 про оплату гонорару від 23.03.2021 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛВ №001904 від 27.02.2020 року.

Загальна вартість наданої правничої допомоги та фактичних витрат становить 1300 грн.

Перевіривши зміст наведених документів, суд зазначає, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу за вказані послуги вартістю 1300 грн. є співмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, з урахуванням часу, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), а тому витрати на правничу допомогу в розмірі 1300 грн. підлягають відшкодуванню позивачу.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 243-246, 255, 293, 295 КАС України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задоволити повністю.

Визнати протиправним та скасувати розпорядженням міського голови Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області №58-к від 25.02.2021 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді спеціаліста І категорії - енергоменеджера у Відділі житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури та землевпорядкування виконавчого комітету Новояворівської міської ради Львівської області посади з 27 лютого 2021 року.

Стягнути з Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 87305 ( вісімдесят сім тисяч триста п`ять ) грн.

Рішення в частині стягнення за один місяць у розмірі 18840 (вісімнадцять тисяч вісімсот сорок) грн. та поновлення на роботі допустити до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний суд.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач - Новояворівська міська рада Яворівського району Львівської області (81053, вул. Шевченка,2, м. Новояворівськ, Львівська область; ).

Повне судове рішення складено 19 липня 2021 року.

Суддя Кухар Н.А.