Справа № 280/9201/20
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2021-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

12 липня 2021 року м. Дніпросправа № 280/9201/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Юрко І.В. (доповідач), суддів: Чабаненко С.В., Чумака С.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року в адміністративній справі №280/9201/20 (головуючий суддя I інстанції - Новікова І.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

15.12.2020 року до Запорізького окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» надійшов позов ОСОБА_1 (підписаний електроним підписом представника Меламедом В.) до Головного управління ПФУ в Запорізькій області, в якому просив:

- визнати рішення, дії чи бездіяльність відповідача щодо не виплати недоотриманої пенсії позивача за період з 07.10.2009 року по 26.03.2019 року протиправними та дискримінаційними;

- зобов`язати відповідача вчинити певні дії - виплатити недоотриману пенсію позивачу за період 07.10.2009 року по 26.03.2019 року, з урахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач необґрунтовано та протиправно відмовив позивачу у виплаті пенсії за вказаний період. Позивач посилається на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 20.05.2020 року, згідно якої: з 07 жовтня 2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV. Із цього часу орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови у виплаті недоотриманої пенсії ОСОБА_1 за період з 07.10.2009 по 25.03.2019 включно.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотриману пенсію за період 07.10.2009 по 25.03.2019 включно, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, а тому в суді апеляційної інстанції справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів в порядку письмового провадження, про що сторони повідомлені належним чином.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.

Судом встановлено, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 30.01.2020 року у справі №280/5314/19 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області у порядку, визначеному ч.2 ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», прийняти рішення за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення/перерахунок пенсії від 26.03.2019 року з урахуванням правової оцінки, викладеної судом у цьому рішенні.

На виконання вказаного рішення суду пенсійним органом розглянуто заяву ОСОБА_1 від 26.03.2019 року та призначено останній пенсію з 26.03.2019 року.

Позивач звернулась до пенсійного органу із заявою про добровільне виконання рішення суду.

Пенсійний орган листом від 09.06.2020 року за №0800-0216-8/26354 повідомив про поновлення ОСОБА_1 пенсій з 26.03.2019 року та нарахування пенсії за період з 26.03.2019 року по 30.06.2020 року.

Даний лист не є відмовою у призначенні пенсії чи виплати пенсії за період з 07.10.2009 року по 26.03.2019 року, а носить інформаційно-роз`яснювальний характер.

Не погодившись з періодом, з якого проведено поновлення пенсії, представник позивача звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції з посиланням на рішення Конституційного суду України від 07.10.2009 року у справі № 25-рп/2009, зазначив , що право позивача на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України. За наведених обставин, оскільки судом встановлено, що позивач з 1997 року виїхала на постійне місце проживання в Ізраїль, а пенсія їй в період проживання за кордоном не виплачується протиправно, тому, враховуючи той факт, що на даний час позивач не втратив громадянство України, вона має право на отримання пенсії з 07.10.2009 року.

Апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом встановлено, що на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30.01.2020 року у справі №280/5314/19, яким зобов`язано ГУ ПФУ в Запорізькій області у порядку, визначеному ч.2 ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», прийняти рішення за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення/перерахунок пенсії від 26.03.2019 року з урахуванням правової оцінки, викладеної судом у цьому рішенні (а.с.31-37).

Витягом з протоколу призначення (поновлення) пенсії від 01.06.2020 року підтверджено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Запорізькій області, отримує пенсію за віком, розмір якої складає у періоди: квітень - червень 2019 року по 1868,47 грн., липень - грудень 2019 року по 2000 грн., січень - березень 2020 року по 2088,47 грн., квітень 2020 року - 2600 грн. (а.с.41-43).

Заявою від 05.05.2020 року представник ОСОБА_1 Меламед В. просив добровільно виконати рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30.01.2020 року у справі №280/5314/19.

Пенсійний орган листом від 09.06.2020 року за №0800-0216-8/26354 повідомив про нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 за період з 26.03.2019 року по 30.06.2020 року на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30.01.2020 року у справі №280/5314/19 (а.с.40).

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Отже, враховуючи викладене, особа, яка є громадянином України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і правом на пенсійне забезпечення.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 року (далі по тексту - Закон №1058-ІV) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 Закону №1058-ІV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, проживаючи в Ізраїлі як громадянин України, особа має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Пунктом 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за №1566/11846, (далі по тексту - Порядок №22-1) встановлено, що заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Відповідно до пункту 2.8. Порядку №22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Згідно із пунктом 4.1 Порядку №22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 3).

Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

За змістом пункту 4.2 Порядку № 22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності); 4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 4), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Відповідно до пункту 4.3 Порядку № 22-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Рішення органу про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший візується спеціалістом, який його підготував, та спеціалістом, який його перевірив. Рішення підписується начальником управління (заступником начальника управління відповідно до розподілу обов`язків) та завіряється печаткою управління.

Як зазначено вище, на виконання судового рішенням, яке набрало законної сили, відповідачем поновлено виплату пенсії позивачу з 26.03.2019 року.

Заявою від 05.05.2020 року представник ОСОБА_1 . Меламед В. просив добровільно виконати рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30.01.2020 року у справі №280/5314/19 (а.с.40).

Пенсійний орган листом від 09.06.2020 року за №0800-0216-8/26354 повідомив про нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 за період з 26.03.2019 року по 30.06.2020 року на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30.01.2020 року у справі №280/5314/19 (а.с.40).

Колегія суддів звертає увагу, що даний лист не є відмовою у призначенні пенсії чи виплати пенсії за період з 07.10.2009 року по 26.03.2019 року, а носить інформаційно-роз`яснювальний характер.

Враховуючи, що позивачем не оскаржено в межах цієї справи рішення відповідача про поновлення виплати пенсії з 26.03.2019 року, а не з 07.10.2009 року, а бездіяльність в частині не поновлення виплати пенсії з 07.10.2009 року позивач пов`язує із заявою від 05.05.2020 року, яка не містить вимог про поновлення виплати пенсії за віком з дати ухвалення рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року, заява від 05.05.2020 року не може вважатися заявою про поновлення виплати пенсії за віком у розумінні Порядку №22-1, тому є не обгрунтованим висновок суду першої інстанції, що позивачем перед відповідачем ініціювалось питання про поновлення виплати пенсії з 07.10.2009 року та таке питання не розглядалось відповідачем у рамках розгляду заяви від 05.05.2020 року, тому відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача.

Суд зазначає, що наявність обов`язку у відповідача поновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності щодо захисту свого права.

Поновлення виплати пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних з поновленням виплати, серед яких: подання заяви про поновлення виплати з дотриманням строків звернення, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновлення її виплати.

Оскільки судом не приймалось рішення про зобов`язання відповідача поновити виплату пенсії позивачу з 07.10.2009 року в межах справи №280/5314/19, відповідачем прийнято рішення про поновлення виплати пенсії з 26.03.2019 року, а позивачем таке рішення не оскаржено.

Іншого звернення від позивача щодо поновлення виплати пенсії з 07.10.2009 року до відповідача не подавалось, а заява від 05.05.2020 року не може вважатися таким зверненням,.

Таким чином, вимоги позивача про нарахування та виплату пенсії за період з 07.10.2009 року по 26.03.2019 року суд визнає необґрунтованими, оскільки в цьому питанні відповідач як суб`єкт владних повноважень діяв із дотриманням вимог Закону №1058-ІV та Порядку № 22-1.

Крім того, суд не може визнати бездіяльністю таку поведінку суб`єкта владних повноважень, яка відповідає законодавству, а також зобов`язати суб`єкта владних повноважень діяти не у спосіб, що передбачені законодавством.

Судом враховуються правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 20.05.2020 року в справі № 815/1226/18, проте суд зауважує, що враховуючи заяву представника позивача від 05.05.2020 року про добровільне виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30.01.2020 року у справі №280/5314/19, відповідачем не розглядалось питання про поновлення виплати з 07.10.2009 року, тому доводи позивача про протиправну бездіяльність відповідача є безпідставними.

З урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції не вірно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що у відповідності до вимог ст.117 КАС України є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Оскільки за приписами ч.1 статті 310 КАС України апеляційний розгляд здійснено за правилами спрощеного позовного провадження, справа згідно із ч.4 ст.257 КАС України не відноситься до таких, які не можуть бути розглянуті за вказаними правилами, то судове рішення суду апеляційної інстанції згідно із п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року в адміністративній справі №280/9201/20 задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року в адміністративній справі №280/9201/20 скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак