Справа № 640/12520/20
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2021-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2021 року м. Київ № 640/12520/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Технологія..»
доГоловного управління Державної податкової служби у місті Києві
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 21.02.2020 №2,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Технологія...» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, в якій просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 21.02.2020 №2.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що на адресу позивача у період з 01.08.2019 по 31.08.2019 від відповідача не надходили будь-які листи, повідомлення, запити та інші документи щодо перевірки позивача, а виїзд представників контролюючого органу для проведення перевірки позивача було здійснено не за податковою адресою. Стосовно тверджень відповідача про нереальність господарських операцій з надання послуг ТОВ "Т-Облік" позивач пояснив, що господарські відносини ТОВ «Технологія...» та ТОВ "Т-Облік" здійснювались виключно з діловою метою для забезпечення своєчасного виконання умов Договору на виконання будівельно-монтажних робіт з ПрАТ "Ватутінський комбінат вогнетривів". Господарські взаємовідносини позивача з зазначеним вище суб`єктом господарювання підтверджені належним чином оформленими первинними документами, оформлення яких є обов`язковим для виду укладеного господарського договору. Позивачем наголошено на тому, що у нього в наявності є всі первинні документи, що підтверджують реальність господарських взаємовідносин з ТОВ "Т-Облік" та які в свою чергу призвели до зміни майнового стану платників податків, зокрема, позивача. Щодо посилань відповідача на непричетність керівника ТОВ "Т-Облік" до господарської діяльності позивача позивач зауважив, що на теперішній час по відношенню до керівника ТОВ "Т-Облік" не постановлено вироку у кримінальному провадженні, а тому вказані доводи податкового органу про непричетність керівника ТОВ "Т-Облік" до господарської діяльності зазначеного товариства не підтверджені належними доказами, а також не надано пояснень керівника ТОВ "Т-Облік" відносно господарських операцій з позивачем на підставі Договору від 01.02.2019 на виконання будівельно-монтажних робіт №01/02/19-БМР.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.06.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі № 640/12520/20 без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі та витребувано від Товариства з обмеженою відповідальністю «Технологія...» належним чином засвідчені копії документів на підтвердження реальності здійснення господарських операцій з ТОВ «Т-Облік» щодо операцій з податкового кредиту за лютий 2019 року.

Через канцелярію Окружного адміністративного суду міста Києва 06.07.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній вважає, що перевіркою не підтверджується реальність проведення господарських операцій між позивачем та його контрагентами. На думку відповідача, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Зміст господарської операції може встановлюватися з урахуванням змісту цивільно-правових чи господарсько-правових зобов`язань сторін, але не вичерпується останнім. Господарська операція може мати місце навіть за відсутності цивільно-правових чи господарсько-правових відносин між платниками податків. Таким чином, відповідач вважає, що позовні вимоги є необгрунтованими, а тому в задоволенні позову має бути відмовлено.

У відповіді на відзив, яка надійшла до суду 15.07.2020 позивач зауважив, що посилання та твердження відповідача в обгрунтування своїх заперечень на позовну заяву на взаємовідносини позивача із ТОВ "Дайлос Компані" та ТОВ "Вайслес" не стосуються предмету доказування в адміністративній справі №640/12520/20. Крім того, відповідачем не надано жодних доказів, доводів чи заперечень на позовну заяву в межах предмету доказування та не доведено правомірності податкового повідомлення-рішення від 21.02.2020 №2, яке прийнято контролюючим органом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.03.2021 витребувано від Головного управління Державної податкової служби у місті Києві належним чином завірену копію протоколу допиту свідка ( ОСОБА_1 ) з приводу здійснення фінансово-господарської діяльності ТОВ "Т-Облік", а також належним чином завірену копію картки суб`єкта фіктивного підприємництва від 23.05.2019 №2827/10-36-21-14.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.03.2021 клопотання представника відповідача про продовження процесуального строку задоволено та продовжено строк Головному управлінню Державної податкової служби у місті Києві на виконання вимог ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.03.2021 строком на 14 (чотирнадцять) днів з дня отримання даної ухвали.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.04.2021 витребувано від Головного управління Державної податкової служби у Київській області належним чином завірену копію протоколу допиту свідка ( ОСОБА_1 ) з приводу здійснення фінансово-господарської діяльності ТОВ "Т-Облік", а також належним чином завірену копію картки суб`єкта фіктивного підприємництва від 23.05.2019 №2827/10-36-21-14.

Справу розглянуто після отримання судом інформації щодо повідомлення належним чином сторін про відкриття спрощеного позовного провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзиви на позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Головним управлінням Державної податкової служби у місті Києві на підставі п.п. 78.1.4 п. 78.1 ст. 78, ст. 79 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI відповідно до Наказу від 10.01.2020 №45 "Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки проведено документальну позапланову невиїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Технологія...» (код 37371486) з 14.01.2020 по дату завершення перевірки, тривалістю 3 робочі дні.

За результатами проведеної перевірки контролюючим органом складено Акт «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Технологія» (код 37371486) від 23.01.2020 №33/26-15-05-02-02/37371486.

Відповідно до висновків Акта перевірки контролюючим органом встановлено наступні порушення:

- п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1 та п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI зі змінами та доповненнями, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість на загальну суму 176400,00 грн, в тому числі по періодах:

- лютий 2019 - 176400,00 грн.

Не погоджуючись з висновками Акта перевірки від 23.01.2020 №33/26-15-05-02-02/37371486 позивачем подано письмові заперечення від 05.02.2020 №к680, а також належним чином завірені копії на підтвердження господарських операцій з ТОВ "Т-Облік".

Рішенням Головного управління Державної податкової служби у місті Києві від 19.02.2020 №/10/26-15-05-02-02 за результатами розгляду заперечення висновки Акта перевірки від 23.01.2020 №33/26-15-05-02-02/37371486 залишено без змін, а заперечення без задоволення.

На підставі Акта перевірки від 23.01.2020 №33/26-15-05-02-02/37371486 прийнято податкове повідомлення-рішення від 21.02.2020 №2.

Не погоджуючись з прийнятим податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до Державної фіскальної служби України зі скаргою від 04.03.2020 вих.№685, в якій просив скасувати податкове повідомлення-рішення від 21.02.2020 №2, видане на підставі Акта перевірки від 23.01.2020 №33/26-15-05-02-02/37371486 про результати документальної позапланової перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Технологія...».

Рішенням Державної податкової служби України від 26.03.2020 №11055/6/99-00-08-05-02-06 продовжено розгляд скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Технологія...» до 09.05.2020 (включно).

Рішенням Державної податкової служби України від 06.05.2020 №15342/8/99-00-08-05-02-06 податкове повідомлення-рішення від 21.02.2020 №2 залишено без змін, а скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Технологія...» - без задоволення.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Технологія...», не погоджуючись із податковим повідомленням-рішенням від 21.02.2020 №2, звернулось до суду з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України №2755-VI від 02.12.2010 (далі - ПК України). Зокрема ПК України визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (абз. 1 п. 1.1 ст. 1 ПК України).

Згідно із п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України (далі - ПК України) контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Відповідно до підпункту 75.1.2. пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Згідно з п. 78.5 ст. 78 ПК України документальна позапланова невиїзна перевірка здійснюється у порядку, передбаченому статтею 79 цього Кодексу.

У відповідності до статті 79 ПК України документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Пунктом 86.1 ст. 86 ПК України передбачено, що результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

Відповідно до п. 86.10 ст. 86 ПК України в акті перевірки зазначаються як факти заниження, так і факти завищення податкових зобов`язань платника.

Положеннями п. 86.8 ст. 86 ПК України визначено, що податкове повідомлення-рішення приймається керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу протягом десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків, його представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції, акта перевірки у порядку, передбаченому ст. 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень - рішень, а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що здійснення перевірки є необхідною передумовою для винесення податкових повідомлень-рішень у разі встановлення контролюючим органом порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється податковими органами, тому за відсутності проведеної перевірки як юридичного факту у контролюючого органу відсутня компетенція на винесення податкового повідомлення-рішення.

Така компетенція не виникає в силу самого лише факту вчинення платником податків податкового правопорушення. Для визначення контролюючим органом грошових зобов`язань платникові податків шляхом прийняття податкового повідомлення-рішення в зв`язку допущеними таким платником порушеннями необхідно дотриматися певних умов, а саме - спочатку провести податкову перевірку.

Нормами Податкового кодексу України, з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів, встановлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок. Лише їх дотримання може бути належною підставою для прийняття наказу про проведення перевірки. Невиконання цих вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Таким чином, у випадку незаконності перевірки, прийнятий за її результатами акт індивідуальної дії підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 16.02.2016 (справа №826/12651/14), від 27.01.2015 (справа №21-425а14) та у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.03.2018 (справа №1570/7146/12), від 24.10.2018 (справа №808/1746/15), від 04.02.2019 (справа №807/242/14).

Зокрема, 01 серпня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в рамках справи № 821/1667/16, адміністративне провадження № К/9901/41407/18 вказав, що з наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку.

Невиконання вимог пункту 79.2 ПКУ призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої, а саме - компетенції у податкового органу на прийняття акту індивідуальної дії (податкового повідомлення-рішення).

Як вбачається з пункту 2.6. Акта перевірки від 23.01.2020 №33/26-15-05-02-02/37371486, на адресу ТОВ «Технологія...» направлено запит №150211/10/26-15-14-02-02 про надання пояснень та їх документальних підтверджень по взаємовідносинах з ТОВ "Т-Облік". Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення платником отримано запит 14.08.2019, відповідь не надано.

Відповідно до пп. 78.1.2 п. 78.1 ст. 78 ПК України здійснено виїзд за податковою адресою підприємства з метою пред`явлення наказу на перевірку від 16.10.2019 №2004 та направлення на перевірку від 16.10.2019 №284/26-15-05-02-02 та встановлено, що за даною адресою, а саме: 04128, м. Київ, вул. Академіка Туполєва, 17 посадові особи та підприємство відсутні.

Однак позивач зазначає, що у період з 01.08.2019 по 31.08.2019 від відповідача по справі не надходили на податкову адресу ТОВ «Технологія...» будь-які листи, повідомлення, запити та інші документи.

Згідно з статтею 45 ПК України платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу.

Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.

Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.

Податковою адресою юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) є місцезнаходження такої юридичної особи, відомості про що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

З матеріалів справи вбачається, що на момент проведення перевірки податковою адресою ТОВ «Технологія...» була наступна адреса: 04655, м. Київ, вул. Вікентія Хвойки, 21.

Тобто, з аналізу Акта перевірки від 23.01.2020 №33/26-15-05-02-02/37371486 вбачається, що виїзд представників з метою пред`явлення наказу та направлення на перевірку було здійснено не за податковою адресою, адже податковою адресою позивача станом на момент проведення перевірки була адреса: 04655, м. Київ, вул. Вікентія Хвойки, 21.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд зазначає, що відповідачем жодних доказів, які б свідчили, що останнім було здійснено виїзд за податковою адресою позивача (04655, м. Київ, вул. Вікентія Хвойки, 21) матеріали справи не містять.

Разом з тим, суд наголошує, що наданий відповідачем відзив не стосується предмету доказування в межах цієї справи стосовно господарських взаємовідносин ТОВ «Технологія...» з ТОВ "Т-Облік", а стосується взаємовідносин позивача з ТОВ "Дайлос Компані" та ТОВ "Вайслес". Таким чином, суд не бере до уваги наданий відповідачем відзив, як такий, що не стосується предмету спору у даній справі.

Як вбачається з Акта перевірки від 23.01.2020 №33/26-15-05-02-02/37371486, за результатами дослідження ланцюгів постачання у ТОВ «Т-Облік» не встановлено придбання будівельних послуг за вказаною адресою (їх законного введення в обіг), які були реалізовані далі по ланцюгу постачання на адресу ТОВ «Технологія...».

Також в абзаці 13 арк. 4 Акта перевірки відповідачем зазначено про те, що у зв`язку із неподанням відповідної звітності, інформація про трудові ресурси ТОВ «Т-Облік» відсутня.

Від оперативного управління ГУ ДПС у Київській області (м. Бровари) листом від 15.03.2019 р. №2089/26-15-21-09 отримано протокол допиту свідка, відповідно до якого опитано директора та засновника ТОВ «Т-Облік» ОСОБА_1 , який не має жодного відношення до фінансово-господарської діяльності підприємства. Також відповідач зазначає, що згідно даних ІС «Податковий блок» відносно господарської діяльності ТОВ «Т-Облік» заведено картку суб`єкта фіктивного підприємництва від 23.05.2019 №2827/10-36-21-14 щодо непричетності керівника ТОВ «Т-Облік» ОСОБА_1 до здійснення фінансово-господарської діяльності підприємства.

Так, судом встановлено, що надані позивачем копії первинних документів (Договір на виконання будівельно-монтажних робіт від 01.02.2019 №01/02/19-БМР, Акти приймання-передачі давальницької сировини від 04.02.2019, Акти здачі-приймання робіт (надання послуг) тощо), які б підтверджували реальність здійснення господарських операцій позивача з ТОВ "Т-Облік", містять підпис посадової особи ОСОБА_1 .

Разом з тим, під час розгляду справи відповідачем не було надано доказів на підтвердження висновків Акта перевірки від 23.01.2020 №33/26-15-05-02-02/37371486 щодо непричетності керівника ТОВ «Т-Облік» ОСОБА_1 до здійснення фінансово-господарської діяльності підприємства.

Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Так, з метою забезпечення повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі №640/12520/20 ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.03.2021 витребувано від Головного управління Державної податкової служби у місті Києві належним чином завіреної копії протоколу допиту свідка ( ОСОБА_1 ) з приводу здійснення фінансово-господарської діяльності ТОВ "Т-Облік", а також належним чином завірену копію картки суб`єкта фіктивного підприємництва від 23.05.2019 №2827/10-36-21-14.

У зв`язку з надходженням від представника відповідача заяви про продовження процесуального строку для виконання вимог ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.03.2021 у справі №640/12520/20 ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.03.2021 клопотання представника відповідача про продовження процесуального строку задоволено та продовжено строк Головному управлінню Державної податкової служби у місті Києві на виконання вимог ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.03.2021 строком на 14 (чотирнадцять) днів з дня отримання даної ухвали.

У клопотанні від 05.04.2021 представник відповідача зазначив про те, що з метою виконання вимог ухвали суду від 03.03.2021 у справі №640/12520/20 Головне управління ДПС у м. Києві направило до Головного управління ДФС у Київській області лист "Про надання належним чином завірених копій документів" від 16.03.2021, однак станом на 05.04.2021 відповіді на лист від 16.03.2021 №7080/5/26-15-20-02-15 "Про надання належним чином засвідчених копій документів" Головним управлінням ДПС у м. Києві не отримано.

У зв`язку з викладеним, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.04.2021 витребувано від Головного управління Державної податкової служби у Київській області належним чином завірену копію протоколу допиту свідка ( ОСОБА_1 ) з приводу здійснення фінансово-господарської діяльності ТОВ "Т-Облік", а також належним чином завірену копію картки суб`єкта фіктивного підприємництва від 23.05.2019 №2827/10-36-21-14.

Так, з метою забезпечення повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі №640/12520/20, судом вчинялись дії щодо витребування відповідних доказів, однак ні Головним управлінням Державної податкової служби у місті Києві, ні Головним управління Державної податкової служби у Київськй області вимоги ухвал суду виконані не були.

Згідно з частиною шостою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Оскільки відповідачем жодних доказів щодо непричетності керівника ТОВ «Т-Облік» ОСОБА_1 до здійснення фінансово-господарської діяльності підприємства суду не надано, відповідач не бере до уваги вказані доводи, оскільки вони є необгрунтованими та не підтвердженими належними та допустимими доказами у розумінні статте 72, 73 Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом з тим, стосовно посилань на протокол допиту свідка ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини першої статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Так, законом, який визначає порядок отримання показань під час досудового слідства та порядок їх фіксації у протоколі допиту є Кримінальний процесуальний кодекс України.

У частині першій статті 23 Кримінального процесуального кодексу України закріплено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Частина друга цієї ж статті визначає, що не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Частиною четвертою статті 95 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Таким чином, протоколи допиту свідків, отримані на стадії досудового розслідування, можуть бути визначені як докази лише в разі їх відображення під час розгляду кримінального провадження в суді.

Відповідно до частини шостої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, до винесення вироку в рамках кримінального провадження, протокол допиту свідка на стадії досудового розслідування не може вважатись належним доказом в адміністративному судочинстві.

З приводу відсутності інформації про трудові ресурси ТОВ «Т-Облік», суд звертає увагу на наступному.

Верховний Суд у постанові від 06.02.2018 у справі №804/4940/14 зазначив, що відсутність у контрагентів позивача матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки зокрема залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу).

Водночас, відсутність достатніх (саме на думку контролюючого органу) матеріальних та трудових ресурсів не може беззаперечно свідчити про невиконання цими суб`єктами договірних зобов`язань.

Відсутність у контрагента добросовісного платника податку матеріальних та трудових ресурсів, не виключає можливості реального виконання таким платником господарської операції, та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем (постанова Верховного Суду від 01.10.2019 у справі №804/9072/16).

Крім того, суд додатково звертає увагу, що сам по собі факт недекларування контрагентом позивача у поданій податковій звітності результатів таких окремих господарських операцій та/або наявних трудових ресурсів, на думку суду, не впливає на право позивача (покупця) сформувати податковий кредит, оскільки податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, зокрема, від фактичної сплати контрагентом у ланцюгу постачання податку до бюджету, а відтак якщо останній не виконав свого зобов`язання щодо сплати податку або мінімізував свої податкові зобов`язання, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, проте вказана обставина не є підставою для позбавлення платника податку-покупця права на отримання податкової вигоди у разі, якщо такий платник має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Наведене правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 30.01.2018 №К/9901/612/18 і №К/9901/630/18.

Крім того, жодних належних та допустимих доказів щодо відсутності у контрагентів позивача матеріальних ресурсів відповідачем суду не надано.

Аргументи відповідача ґрунтуються на інформації з АІС «Податковий блок», однак, така інформація не є належним та допустимим доказом у справі, а висновки про відсутність у контрагентів позивача умов для здійснення фінансово-господарської діяльності зроблені на підставі службової інформації, що є недостатньою для визнання господарських операцій з позивачем нереальними.

Верховний Суд у постановах від 27.02.2018 по справі №811/2154/13, від 16.04.2020 у справі №805/5017/15-а зауважив, що будь-яке автоматизоване співставлення, чи дані отримані з автоматизованих систем контролюючого органу не є належними доказами в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки, автоматизоване співставлення, зокрема задекларованих податкових зобов`язань та податкового кредиту, не віднесено до засобів перевірки правильності та повноти визначення таких податкових зобов`язань, а тому здобуті таким чином докази не можуть визнаватись допустимими.

Тому, суд не може вважати обґрунтованими вказані висновки відповідача, адже вони базуються виключно на даних автоматизованих систем.

Стосовно реальності господарських операцій між ТОВ «Технологія...» ТА ТОВ «Т-Облік» , суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу;

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

У відповідності до п. 198.2 ст. 198 ПК України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 196 ПК не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

У відповідності до п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Згідно з частинами першої - третьою ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-XIV від 16.07.1999 підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, необхідними умовами для віднесення сплачених у ціні послуг сум ПДВ до податкового кредиту є факт отримання послуг із метою їх використання в господарській діяльності, який має бути підтвердженим належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків, та наявність зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкової накладної.

З огляду на викладене, на переконання суду, в межах даних правовідносин повинні були бути досліджені первинні документи (в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»), які у своїй сукупності можуть свідчити про реальність настання реальних наслідків за таким правочином.

Як вбачається з матерів справи, між позивачем (замовник) та ТОВ "Т-Облік" (виконавець) укладено Договір на виконання будівельно-монтажних робіт від 01.02.2019 №01/02/19-БМР, відповідно до умов якого підрядник зобов`зується виконати власними силами і засобами, а також із залученням субпідрядних організацій будівельно-монтажні роботи при реконструкції та проведенні ремонту контейнерів та іншого обладнання на ПрАТ "ВКВ" за адресою: Черкаська обл., м. Ватутіно, вул. Індустріальна, 11, згідно з обсягами наданими замовником, що є невід`ємною частиною даного Договору.

Підпунктом 2.1. пункту 2 Договору визначено, що орієнтовна вартість робіт за договором становить 2 000 000,00 грн.

На підтвердження настання реальних наслідків за вказаним договором позивачем до матеріалів справи додано:

- копії Актів приймання-передачі давальницької сировини (матеріалів) від 04.02.2019, від 15.02.2019;

- копії Актів здачі приймання робіт (надання послуг) від 11.02.2019 №1, №2, №3, №4;

- копії накладних від 16.01.2018 №03-01, від 29.01.2019 №07-01;

- копії видаткових накладних від 18.01.2019 №ТК-00000151, від 22.01.2019 №55.

- копії платіжних доручень від 14.02.2019 №1570 на суму 685200,00, від 26.03.3029 №1601 на суму 373200,00 грн;

- оборотно-сальодові відомості по рахунку 631 за лютий 2019 року;

- виписки по рахунку № НОМЕР_1 з 01.02.2019 по 28.02.2019;

Суд вважає необхідним зазначити, що відповідачем не наведено жодних обставин та доказів, які б свідчили про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про не пов`язаність операцій з господарською діяльністю позивача, фіктивність вчинених операцій, а також про те, що вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру).

Вказані обставини в сукупності свідчать про помилковість доводів контролюючого органу щодо нанадання послгу ТОВ "Т-Облік" щодо виконання будівельно-монтажних робіт на адресу позивача.

Відтак, суд дійшов до висновку про безпідставність та необґрунтованість висновків податкового органу щодо відсутності настання реальних наслідків за правочином укладеним між позивачем та ТОВ "Т-Облік".

З огляду на викладені обставини та надані сторонами докази, суд погоджується з доводами позивача щодо протиправності та необґрунтованості податкового повідомлення - рішення від 21.02.2020 №2, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає, що відповідно ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Пункт 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою та другою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини першоъ статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 та від 22 грудня 2018 року у справі №826/856/18.

Отже, на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Відповідно до приписів статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.03.2018 у справі №815/4300/17, від 11.04.2018 у справі №814/698/16.

Також, суд зазначає, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Суд наголошує на тому, що належним доказом для відшкодування витрат на правову допомогу є документи у яких конкретизовано справу у якій таку допомогу надано.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у справі № 821/1594/17 від 15.05.2018.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Тобто, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 №5076-VI).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 №5076-VI).

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд наголошує на тому, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 24.01.2019 у справі №910/15944/17.

На підтвердження наявності у позивача витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано копії таких документів:

- Договір про надання правової допомоги від 24.02.2020 №1965;

- платіжне доручення від 14.05.2020 №2442;

- ордер (оригінал) серії КС№763885 від 15.05.2020;

Відтак, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що судові витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги при розгляді даної адміністративної справи в суді підлягають стягненню на користь позивача в розмірі, в якому просить останній, а саме - 9972,00 грн.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 205,00 грн відповідно до квитанції, яка знаходиться в матеріалах справи.

Беручи до уваги приписи статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, на користь позивача належить стягнути понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2 205,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 139, 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Технологія...» задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 21.02.2020 №2.

3. Стягнути з Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Технологія...» (04655, м. Київ, вул. В. Хвойки, 21, ) судові витрати, що складаються із витрат, пов`язаних із розглядом справи (витрати на професійну правничу допомогу) у розмірі 9972,00 грн (дев`ять тисяч дев`ятсот сімдесят дві гривні).

4. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Технологія...» (04655, м. Київ, вул. В. Хвойки, 21, ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 205,00 грн (дві тисячі двісті п`ять гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іщук І.О.