Справа № 120/6841/20-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2021-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

15 липня 2021 р. Справа № 120/6841/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сала П.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Панасюк В.В.,

представника позивача Балтака О.О.,

представника відповідача Вербицької Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці звіт Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про виконання рішення суду в адміністративній справі № 120/6841/20-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа № 120/6841/20-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням суду від 15.01.2021, яке набрало законної сили, вказаний позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за віком за період з 27.07.2014 по 30.06.2017 в сумі 117243,71 грн та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком за період з 27.07.2014 по 30.06.2017 в сумі 117243,71 грн. Крім того, до негайного виконання звернуто рішення суду в частині присудження позивачу виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць.

06.05.2021 до суду надійшла заява, в якій представник позивача, адвокат Балтак О.О., з посиланням на положення ст.ст. 382, 383 КАС України просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо утримання від вчинення дій, направлених на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15.01.2021 у справі № 120/6841/20-а в частині виплати позивачу пенсії за період з 27.07.2014 по 30.06.2017 в сумі 113066,87 грн;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області в порядку, визначеному положеннями ч. 1 ст. 382 КАС України, не пізніше одного місяця з дня набрання законної сили ухвалою суду, винесеною за результатами розгляду заяви, подати до суду першої інстанції звіт про виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15.01.2021 у справі № 120/6841/20-а.

Ухвалою суду від 27.05.2021 вказану заяву задоволено частково. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області протягом одного місяця з дня постановлення ухвали (до 28.06.2021 включно) подати до Вінницького окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15.01.2021 в адміністративній справі № 120/6841/20-а. В решті заяву представника позивача залишено без задоволення.

25.06.2021 до суду надійшов звіт Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про виконання судового рішення у справі № 120/6841/20-а.

У звіті відповідач зазначає, що з метою виконання рішення суду Головне управління звернулось до Пенсійного фонду України щодо виплати позивачу ОСОБА_1 в повному обсязі заборгованої пенсії в сумі 117243,71 грн. Однак листом від 27.04.2021 за № 2800-030102-9-19998 Пенсійний фонд України повідомив, що виплата пенсії позивачу буде здійснена з урахуванням вимог пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 788), а саме після прийняття Кабінетом Міністрів України передбаченого вказаною нормою окремого порядку.

Відтак відповідач просить суд врахувати, що Головне управління в межах своїх повноважень вжило усіх заходів для виконання судового рішення у цій справі і немає фінансових можливостей для здійснення виплат, що належать позивачу за рішенням суду.

Ухвалою суду від 05.07.2021 питання про прийняття звіту відповідача призначено до розгляду в судовому засіданні на 13:30 год 15.07.2021.

В судовому засіданні представника позивача просить суд не приймати поданий відповідачем звіт та накласти на керівника Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області штраф відповідно до ст. 382 КАС України. Представник позивача наголошує, що відповідач досі не виконав рішення суду та не виплатив позивачу заборговану пенсію в сумі 113066,87 грн.

Представниця відповідача в судовому засіданні зазначила, що Головне управління вжило всіх заходів для виконання рішення суду, однак виплатити позивачу присуджені кошти не спроможне через відсутність бюджетних асигнувань на такі цілі та не прийняття Кабінетом Міністрів України окремого порядку виплати пенсій, які не були виплачені внутрішньо переміщеним особам за період до місяця їх відновлення. Представниця відповідача звертає увагу, що пенсійний орган не відмовляється від своїх зобов`язань перед позивачем, але недоплачена пенсія буде виплачена після затвердження Урядом відповідного порядку та лише за наявності необхідних для цього коштів в державному бюджеті. На думку представниці відповідача, в інший спосіб виконати рішення суду неможливо.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши звіт відповідача та доводи сторін, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч. 2-4 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Такі ж вимоги передбачені статтею 14 КАС України.

Крім того, згідно зі ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами.

В абзаці 3 пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 № 5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Також у Рішенні від 26.06.2013 Конституційний Суд України врахував практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України", заява № 60750/00, зазначив, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбачений статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

В пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019, на підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку, Конституційний Суд України вказав на те, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі "Горнсбі проти Греції" наголосив на тому, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України"), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.

Тому обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню стороною, на яку покладено відповідний обов`язок.

Це означає, що учасник справи, якому належить виконати судовий акт, повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Згідно із ст. 1 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" № 1403-VIII від 2 червня 2016 року примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках на приватних виконавців.

Поряд з цим суд здійснює контроль за виконанням судового рішення в порядку та на підставах, визначених нормами процесуального права.

Так, частиною першою статті 382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Положення Кодексу адміністративного судочинства України не містять обмеження щодо стадій процесу на яких може бути вирішено питання про застосування заходів судового контролю, передбачених ч. 1 ст. 382 КАС України. Тобто зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, суд може й після ухвалення такого рішення за наслідком розгляду клопотання позивача.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною в ухвалі від 20.06.2018 у справі № 800/592/17, та правовою позицію Верховного Суду, викладеною в постанові від 18.04.2019 у справі № 286/766/17 та в ухвалі від 05.07.2018 у справі № 206/3911/17.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суд своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, а також накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки ухвалою від 27.05.2021 відповідачу надано достатній строк для подання звіту про виконання судового рішення у цій справі і встановлення нового звіту є недоцільним (позбавлене сенсу) з огляду на повідомленні пенсійним органом причини неможливості виконання судового рішення, суд за результатами розгляду звіту відповідача може: 1) або накласти на начальника Головного управління штраф за невиконання судового рішення; 2) або прийняти звіт про виконання судового рішення.

Інших повноважень суду при здійсненні судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах статтею 382 КАС України не передбачено.

Судом встановлено, що ухвалене на користь позивача рішення в цій справі станом на даний час в повному обсязі не виконане. Адже позивачу виплачено борг в сумі 4176,84 грн (в частині негайного виконання рішення суду в межах стягнення суми пенсії за один місяць), однак не виплачено решту коштів в сумі 113066,87 грн, які є нарахованою, але не виплаченою пенсією внутрішньо переміщеній особі за період з 27.07.2014 до 30.06.2017.

Відповідач вказаного факту не заперечує, проте наголошує на неможливості виконання судового рішення, зважаючи на те, що в Головного управління відсутні необхідні для цього кошти і виплата пенсій, які не були виплачені внутрішньо переміщеним особам за період до місяця їх відновлення, може бути здійснена лише після прийняття Кабінетом Міністрів України окремого порядку, що підтверджується листами Пенсійного фонду України як головного розпорядника коштів Фонду на виплату пенсій.

Так, наданих суду доказів видно, що у зв`язку з відкриттям виконавчого провадження ВП № 64784371 з примусового виконання рішення суду у цій справі, відповідач 09.04.2021 звернувся на адресу Пенсійного фонду України з листом за № 0200-0403-5/22674 "Про виплату пенсії за рішенням суду", в якому просив виділити Головному управлінню кошти для виплати ОСОБА_1 заборгованої пенсії на виконання рішення суду у справі № 120/6841/20-а.

Втім, як слідує з листа-відповіді Пенсійного фонду України від 27.04.2021 за № 2800-030102-9/19998, у задоволенні запиту відповідача відмовлено з посиланням на те, що виплата пенсії буде здійснена з урахуванням вимог пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 788) після прийняття Кабінетом Міністрів України передбаченого вказаною нормою окремого порядку.

Суд зазначає, що метою встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі є спонукання відповідача-суб`єкта владних повноважень до виконання рішення суду, ухваленого не на його користь, якщо таке рішення передбачає вчинення певних дій.

При цьому визначальним є те, чи існують достатні підстави вважати, що відповідач може ухилятися від виконання судового рішення, маючи реальну можливість його виконати.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" № 2262-XII від 9 квітня 1992 року виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05 листопада 1991 року Пенсійний фонд України є самостійною фінансово-банківською системою, не входить до складу державного бюджету України, формується за рахунок коштів, що відраховуються підприємствами і організаціями (в тому числі й тими, що використовують працю громадян за угодами цивільно-правового характеру) на заходи соціального страхування за тарифами, диференційованими залежно від небезпечності, шкідливості, тяжкості робіт та стану інших умов праці, страхових внесків громадян, які займаються підприємницькою діяльністю, обов`язкових страхових внесків громадян, а також коштів державного бюджету України.

Отже, виплата пенсій, призначених на підставі Закону № 2262-XII, здійснюються Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області виключно за рахунок коштів Фонду, передбачених Державним бюджетом України на відповідний рік.

Водночас в силу вимог статей 23 та 116 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України. Взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнування та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства.

Встановлені судом обставини справи вказують на неможливість самостійного виконання відповідачем рішення суду у цій справі в частині виплати позивачу нарахованої за попередні періоди пенсії в сумі 113066,87 грн, що обумовлюється відсутністю у відповідача коштів для виплати вказаної заборгованості у зв`язку з не затвердженням Кабінетом Міністрів України окремого порядку виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам за період до місяця їх відновлення.

Згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду, сформованою у постановах від 21.11.2018 у справі № 373/436/17, від 15.05.2020 у справі № 812/1813/18, від 21.05.2020 у справі № 310/6910/16-а та від 19.02.2020 у справі № 821/1491/17, невиконання боржником (пенсійним органом) судового рішення в частині виплати грошових коштів стягувачу (пенсіонеру) за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів, не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин.

Таким чином, оскільки часткове невиконання відповідачем рішення суду у цій справі обумовлюється об`єктивними причинами, а належних доказів, які б свідчили про намір суб`єкта владних повноважень ухилитися від виконання судового рішення не здобуто, суд доходить висновку про відсутність підстав для накладення на начальника Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області штрафу в порядку, визначеному ст. 382 КАС України.

При цьому суд враховує, що основним призначенням стадії виконання судового рішення є фактичне втілення судових присуджень у матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Водночас прийняття судом рішення про накладення на керівника суб`єкта владних повноважень штрафу у даному випадку не вплине на виконання судового рішення, ухваленого на користь позивача, та, відповідно, не відновить його право на отримання присуджених бюджетних коштів.

Також суд застосовує правову позицію Верховного Суду щодо підстав для накладення штрафу на керівника територіального управління Пенсійного фонду, сформовану у подібних правовідносинах в постанові від 23.04.2020 при вирішенні справи № 560/523/16.

Так, колегія суддів Верховного Суду зазначила, що, переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, адміністративні суди мають зважено підходити до вибору процесуальних засобів такого забезпечення, а саме: встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналізувати акти законодавства, враховувати здійснені відповідною посадовою особою дії, спрямовані на виконання судового рішення, та їх відповідність вимогам законодавства, встановлювати наявність та форму вини такої посадової особи, а також зазначати про співмірність розміру штрафу та доходів (фінансової спроможності) такої посадової особи. Це не повинно зумовлювати порушення основоположних засад адміністративного судочинства, зокрема, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо. Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції визнається заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист. Специфіка застосування штрафної санкції полягає в тому, що вона накладається на керівника суб`єкта владних повноважень, яким не забезпечено виконання судового рішення, та який є відповідальним за діяльність державного органу, який він очолює. Можливість накладення штрафу розглядається не самостійно, а за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду, або у разі неподання такого звіту. Накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішенн суду, штрафу є мірою покарання, а тому можливість суду накласти такий штраф може бути реалізована лише за умови встановлення судом обставин, які свідчать про умисне невиконання рішення суду, недобросовісність у діях суб`єкта владних повноважень, які свідчать про ухилення останнього від виконання рішення суду.

Отже, з урахуванням характеру спірних правовідносин та фактичних обставин справи, беручи до уваги висновки Верховного Суд у справі № 560/523/16, суд не вбачає наявності вищезазначених підстав для накладення на начальника Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області штрафу за невиконання рішення суду у цій справі.

Насамкінець суд зауважує, що проблема невиконання рішень національних судів у соціальних спорах має загальнодержавний характер.

На це, зокрема, вказує той факт, що 09.07.2021 відбувся спільний круглий стіл за участю предстаників Міністерства соціальної політики України, Пенсійного фонду України, Міністерства юстиції України, органів державної виконавчої служби та суддів України, на якому йшлося про критичний стан із виконанням рішень судів про перерахунок та виплату пенсій через відсутність необхідних для цього бюджетних коштів та обговорювалися шляхи виходу із ситуації, що склалась (https://supreme.court.gov.ua/supreme/pres-centr/news/1151152/; https://www.ukrinform.ua/rubric-presshall/3274220-vikonanna-risen-sudiv-administrativnoi-usticii-problematika-slahi-vdoskonalenna.html; https://sud.ua/ru/news/publication/207596-pochemu-ukrainskie-pensionery-ne-mogut-vypolnit-reshenie-suda-o-vzyskanii-pensii-sudi-proveli-kruglyy-stol-s-tretyakovoy).

Тобто проблема з виконанням рішення суду у цій справі не є індивідуальною, а охоплюється загальною проблемою належного виконання судових рішень в соціальних спорах, яка потребує системного підходу до її вирішення на найвищих рівнях органів державної влади.

Підсумовуючи, суд зазначає, що оскільки правових підстав для накладення штрафу на керівника Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області немає, суд не може прийняти іншого рішення, окрім як про прийняття звіту відповідача про виконання судового рішення в цій адміністративній справі.

Водночас суд наголошує, що це не звільняє пенсійний оран від обов`язку виконати рішення суду, ухвалене на користь позивача, та не позбавляє позивача права повторно звернутися до суду із заявою про встановлення судового контролю за виконанням такого рішення шляхом зобов`язання відповідача подати новий звіт про його виконання, якщо подальша поведінка відповідача буде давати приводи вважати, що він ухиляється від виконання рішення суду, затягує його виконання або ж діє недобросовісно та не вживає заходів, необхідних для його якнайшвидшого виконання.

Керуючись ст.ст. 248, 256, 294, 295, 382 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Прийняти звіт Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 25.06.2021 № 0200-0802-7/39047 про виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15 січня 2021 року в адміністративній справі № 120/6841/20-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала в повному обсязі складена 19.07.2021.

Суддя Сало Павло Ігорович