Справа № 280/5168/20
Суддя: Лазаренко Максим Сергійович
Дата ухвалення: 2021-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

08 червня 2021 року Справа № 280/5168/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд

у складі головуючого судді Лазаренка М.С.,

за участю секретаря судового засідання Келюх К.С.,

за участю:

представника позивача Скрими В.А.,

представника відповідача Принцовського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м.Запоріжжя, пр.Соборний, 166, ) про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень - рішень,

ВСТАНОВИВ:

03.08.2020 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області (далі - відповідач), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення рішення Головного управління ДПС у Запорізькій області від 03 березня 2020 року №, №, №.

Позовні вимоги мотивовано тим, що при складенні Акта перевірки контролюючим органом не було враховано всі наявні документи, які свідчать про реальність проведених операцій, а тому висновки відповідача, зафіксовані в акті перевірки є безпідставними. Тобто, господарські операції між позивачем та контрагентами оформлені належним чином складеними первинними документами, відповідно до вимог чинного законодавства України. Отже, відповідач на підставі припущень, без дослідження подальшого руху активів та фактичних обставин справи, зробило необґрунтовані висновки щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства України.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що в ході проведення перевірки первинних документів, а саме прибуткових накладних, банківських виписок,актів виконаних робіт,подорожніх листів встановлено, що у періоді з 01.01.2017р. по 31.12.2017 р. ФОП ОСОБА_1 було придбано товаро-матеріальні цінності (дизельне паливо), використання якого у господарській діяльності не підтверджено первинними документами. Згідно аналізу наданих первинних документів (технічних паспортів на транспортні засоби, довіреностей,тимчасового реєстраційного посвідчення, актів списання ТМЦ, видаткових та податкових накпадних,чеків на придбання палива,подорожніх листів,наказів на встановлення норм витрат палива), ФОП ОСОБА_1 віднесено до складу валових витрат декларації про майновий стан і доходи за 2017 р. витрати на придбання дизельного палива суму 1 492 550,06 грн. Відповідно до технічних паспортів ФОП ОСОБА_1 використовує при здійсненні господарської діяльності (вантажних транспортних перевезень) вантажні автомобілі,які відповідно до технічних характеристик зазначених у тех.паспортах використовують пальне марки D-дизельне пальне. Платником податків надано документи на транспортні засоби,а саме технічні паспорти,тимчасові реєстраційні посвідчення та довіреність відповідно до таблиці наведної у акті перевірки. Порівняльним аналізов подорожніх листів із зазначенням транспортних засобів та документів,що підтверджують право на користування транспортнимт засобами (технічні паспорти,тимчасові реєстраційні посвідчення та довіреність) встановлено, що ФОП ОСОБА_1 не мав право на віднесення витрат з придбання ТМЦ -палива на транспортні засоби на які відсутні документи на право користування. Таким чином на маршрутах були задіяні автомобілі, що використовував у своїй господарській діяльності ФОП ОСОБА_1 без права користування. Окрім того на подорожніх листах окрім печатки ФОП ОСОБА_1 зазначена печатка іншого підприємства, а саме Автопідприємство «Авто Січ» () та TOB «Еталон» () діяльність яких пов`язана із перевезенням. Перевіркою не має можливості визначити достовірність даних зазначених у подорожніх листах та правомірність віднесення витрат ФОП ОСОБА_1 . Проведеним аналізом актів списання дизельного палива, відповідно до встановлених норм та даних відображених у маршрутних листах встановлено, що ФОП ОСОБА_1 не підтверджено використання придбаного дизельного палива суму 1 492 550,06 грн. Загальний пробіг автомобілів за 2017 рік, відповідно до інформації зазначеною у подорожніх листах, актів списаня пального складають 933 526,00 км. на які згідно норми витрат пального на 100 км. та вартості ДП було розраховано витрати,задекларовані за 2017 рік. Але відповідно до наданих до перевірки маршрутних листів, ФОП ОСОБА_1 підтверджено лише пробіг на відстань 340 400,00 км. за рік. Таким чином, оскільки відсутня інформація у маршрутних листах стосовно відстані по маршрутах при перевезенні пасажирів, не має можливості встановити достовірність відображених даних у актах списания пального, а також з урахуванням наявних документів на право користування ТЗ (технічних паспортів,тимчасових реєстраційні посвідчення та довіреність), тому ФОП ОСОБА_1 не підтверджено первинними документами пробіг транспортних засобів у кількості 593 126,00 км. З урахуванням норми витрат на 100км. Пробігу затвердженим ФОП ОСОБА_1 та середньої вартості пального без ПДВ за рік у грошовому еквіваленті сума підтверджених витрат складає 674 237,09 грн. = (340 400,00 км*10,8 л/100км)/100 )* 18,34 грн./літр.3агальна сума задекларованих витрат з придбання ТМЦ (пального) у 2017 році становить 2 166 787,15 грн. Таким чином ФОП ОСОБА_1 не підтверджено витрати на суму 1 492 550,06 грн = 2 166 787,15 грн. - 674 237,09 грн. Вважає, що відповідачем правомірно винесено оскаржувані податкові повідомлення рішення.

Ухвалою суду від 07 серпня 2020 року вказану позовну заяву залишено без руху та наданий позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

26 серпня 2020 року позивачем усунено недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 07.09.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 07.10.2020.

Ухвалою суду від 07.10.2020 року продовжено строк підготовчого провадження та відкладено підготовче засідання на 02.12.2020.

Ухвалою суду від 02.12.2020 зупинено провадження у справі №280/5168/20 до 20 січня 2021 року, для надання сторонам часу необхідного їм для примирення.

Протокольною ухвалою суду від 20.01.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 03.03.2021.

Протокольною ухвалою суду від 03.03.2021 визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом, поновлено позивачу строк звернення до суду з цим позовом, зобов`язано позивача надати до суду подорожні листи, на які посилається представник позивача, оголошено перерву до 12.05.2021.

Ухвалою суду від 12.05.2021 відкладено розгляд справи на 08.06.2021.

08.06.2021 судом в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення, доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, посадовими особами Головного управління ДФС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 за період діяльності з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками та правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Перевіркою встановлено наступні порушення Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 приписів податкового законодавства:

- п. 177.2 ст. 177, п. 177.4 ст. 177 (чинними на момент скоєння порушення) Податкового кодексу України (із змінами та доповненнями) у результаті чого визначено суму податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за період з 01.01.2017 р. по 31.12.2018 р., що підлягає сплаті до бюджету ФОП ОСОБА_1 та як наслідок його заниження на загальну 533 903,41 грн. в тому числі по періодах: за 2017 р. на суму 268 659,01 грн. за 2018 р. на суму 265 244,40 грн.;

- пп.163.1.1 п. 163.1 ст.163, пп.164.1.3 п. 164.1 ст. 164 , п. 171,1 п.171,2 ст.171 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. № 2755-VІ (зі змінами та доповненнями) фізичною особою-підприємцем ФОП ОСОБА_1 завищено суму чистого оподатковуваного доходу за період з 01.01.2017р. по 31.12.2018 р. отриманого від здійснення діяльності, що підлягає обкладенню військовим збором у сумі 44 491,95 грн. в т.ч по періодах : 2017 р. у сумі 22 388,25 грн 2018 р у сумі 22 103,70 грн.;

- п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями) занижено суму податкових зобов`язання з ПДВ, самостійно нарахованих на виконання вимог ст.198.5 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. № 2755-VI на загальну суму ПДВ 344 396 грн., в тому числі за наступні періоди: грудень 2017 року на суму 195 719 грн; грудень 2018 року на суму 148 678 грн.

За результатами перевірки складено акт перевірки від 18.12.2019 №141/08-01-33-05/ НОМЕР_1 (далі Акт перевірки), на підставі висновків якого прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:

- від 03.03.2020 № про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) за основним платежем 344396, 00 грн., штрафні санкції 86099, 06 грн.;

- від 03.03.2020 № про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем 533903, 41 грн., штрафні санкції 266951,70 грн.;

- від 03.03.2020 № про збільшення грошового зобов`язання з військового збору за основним платежем 44491,95 грн., штрафні санкції 22245, 98 грн.

Не погоджуючись із прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся суду з відповідним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України), він, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно пп. 4.1.156 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

У відповідно до п. 177.2 ст. 177 ПК України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно п. 177.4 ст. 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до операційної діяльності згідно з розділом ІІІ ПК України.

Згідно п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України передбачено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Згідно з п. 187.1 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України, база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

При цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), за винятком: товарів (послуг), ціни на які підлягають державному регулюванню; газу, який постачається для потреб населення.

Як встановлено з матеріалів справи, суб`єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 за період з 01.01.2017р. по 31.12.2018р. здійснював підприємницьку діяльність та був платником податку на додану вартість, податку на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування та з найманих працівників, єдиний соціальний внесок та інше.

ФОП ОСОБА_1 здійснював господарську діяльність в період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року на загальній системі оподаткування.

Перевіркою встановлено:

- Валовий дохід (обсяг виручки), тис. грн: за 2017 рік - 3 650 916,95 грн., за 2018 рік - 3 690 477,82 грн.

- Згідно задекларованих даних, на підставі наданих первинних документів видаткових накладних, банківських виписок в національній валюті, встановлено що сума витрат у річній декларації про майновий стан і доходи складає: за 2017 рік - 3 606 456,29 грн., за 2018 рік - 3 641 274,70 грн.

Перевіркою правильності визначення вартості документально підтверджених витрат, пов`язаних із здійсненням діяльності, отриманням доходу та підтверджених документально відображених у додатку 5 до декларації про майновий стан і доходи за 2017р. складає 2 113 906,23 грн. встановлено розбіжності на загальну суму 1 492 550.06 грн.

Перевіркою правильності визначення вартості документально підтверджених витрат, пов`язаних із здійсненням діяльності, отриманням доходу та підтверджених документально відображених у додатку 5 до декларації про майновий стан і доходи за 2018 рік складає 2 167 694.71 грн., встановлено розбіжності на загальну суму 1 473 579.99 грн.

Таким чином за результатами перевірки відповідач встановив, що непідтверджені первинними документами витрати позивача складають: за 2017 рік - 1 492 550,06 грн., за 2018 рік - 1 473 579,99 грн.

Отже, з Акту слідує, що контролюючим органом встановлено завищення витрат позивачем, у зв`язку з відсутністю підтвердження витрат первинними документами, що призвело до заниження чистого доходу, але такі твердження спростовуються матеріалами справи, що буде доведено далі.

Так, відповідачем у Акті було зазначено, що порівняльним аналізом наданих подорожніх листів із зазначенням транспортних засобів та документів, що підтверджують право на користування транспортними засобами (технічні паспорти, тимчасові реєстраційні посвідчення та довіреність) встановлено, що ФОП ОСОБА_1 не мав право на віднесеннявитрат з придбання ТМЦ -палива на транспортні засоби на які відсутні документи на право користування.

Крім того, відповідач висловлює позицію, що оскільки відсутня інформація у маршрутних листах стосовно відстані по маршрутах при перевезенні пасажирів, не має можливості встановити достовірність відображених даних у актах списання пального, а також з урахуванням наявних документів на право користування ТЗ (технічних паспортів, тимчасових реєстраційні посвідчення та довіреність), тому ФОП ОСОБА_1 не підтверджено первинними документами пробіг транспортних засобів

Позивачем, на підтвердження задекларованих витрат на суму 1 492 550,06 грн за 2017 рік та за 2018 рік - 1 473 579,99 грн, відповідачу були надані до заперечення подорожні листи, які підтверджують об`єми використання пального, договори оренди які підтверджують що дизельне пальне які використані на орендовані автомобілі використовувалося саме для господарських цілей Позивача, тому такі витрати правомірно віднесені до статті витрат позивача, крім того надані інші первинні документи на підтвердження витрат на придбання ТМЦ на транспортні засоби які використовувалися у господарській діяльності позивача, а саме акти списання пального у яких відображена щомісячна кількість пробігу автомобілів технічних паспортів,тимчасових реєстраційні посвідчення та довіреність, причому надання зазначених документів не заперечується відповідачем.

Відповідно до Акту за 2017 рік визначено , що відповідно до наданих до перевірки маршрутних листів, ФОП ОСОБА_1 підтверджено лише пробіг на відстань 340 400,00 км. за рік. оскільки відсутня інформація у маршрутних листах стосовно відстані по маршрутах при перевезенні пасажирів, тому нібито ФОП ОСОБА_1 не підтверджено первинними документами пробіг транспортних засобів у кількості 593 126,00 км.

Як зазначає відповідач, проведеним аналізом актів списання дизельного палива, відповідно до встановлених норм та даних відображених у маршрутних листах встановлено, що ФОП ОСОБА_1 не підтверджено використання придбаного дизельного палива на суму 1 492 550,06 грн. і що нібито наданими первинними документами підтверджено лише витрати на суму 674 237,09 грн, але зазначені твердження спростовуються наданими до матеріалів справи подорожніми листами із зазначенням всіх необхідних даних у повному обсязі.

Крім того, відповідно до Акту визначено загальний пробіг за 2018 рік автомобілями, що використовувались у господарській діяльності ФОП ОСОБА_1 , відповідно до інформації зазначеної у подорожніх листах, актів списання пального складають 862 169,00 км. На цей пробіг згідно норми витрат пального на 100 км. та вартості ДП було розраховано витрати,які віднесено до декларації про майновий стан і доходи за 2018 рік.

Але, як зазначено контролюючим органом, відповідно до наданих до перевірки маршрутних листів, ФОП ОСОБА_1 підтверджено нібито лише пробіг на відстань 306 098,00 км. за рік.

Відповідач в акті зазначив, що проведеним аналізом актів списання дизельного палива, відповідно до встановлених норм та даних відображених у маршрутних листах встановлено, що ФОП ОСОБА_1 не підтверджено використання придбаного дизельного палива суму 1 473 579,99 грн. і що наданими первинними документами підтверджено лише витрати на суму 741 173,45 грн.

Суд вважає вищезазначені висновки відповідача безпідставними та такими, що спростовуються наданими до заперечення подорожніми листами із зазначенням всіх необхідних даних у повному обсязі.

Посилання відповідача на те, що проведеною перевіркою подорожніх листів встановлено що у період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 рік та у період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 рік на маршруті були задіяні транспортні засоби на які відсутні документальні підтвердження права користування судом не беруться до уваги, оскільки зазначені твердження спростовуються наданими до матеріалів справи договорами позички автомобіля, тимчасовими реєстраційними талонами, свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу.

Таким чином на маршрутах були задіяні автомобілі, що використовував у своїй господарській діяльності ФОП ОСОБА_1 з підтвердженням права користування, а тому витрати на придбання пального для транспортних засобів, які використовуються в господарській діяльності позивача, правомірно віднесені до валових витрат.

Відповідно до ч. 2 ст. З Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року №996-ХІУ (надалі - Закон №996-ХІУ), який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно з састиною 6 статті 6 вказаного Закону встановлено, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, у межах своєї компетенції, відповідно до галузевих особливостей розробляють на базі національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку методичні рекомендації щодо їх застосування.

Відповідно до Програми реформування системи бухгалтерського обліку із застосуванням міжнародних стандартів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.1998 року №1706. було розроблено Методичні рекомендації з формування собівартості перевезень (робіт, послуг) на транспорті, що затверджені Наказом Міністерства транспорту України від 05.02.2001 року №65 (надалі - Методичні рекомендації"), які можуть застосовуватись для цілей планування, ведення обліку і калькулювання собівартості перевезень вантажів і пасажирів, робіт і послуг, пов`язаних з транспортним процесом, як на транспортних підприємствах, так і на інших підприємствах, що виконують зазначені роботи (послуги), незалежно від форм власності і підпорядкування, але з врахуванням технологічних і організаційних особливостей кожного підприємства.

Пунктом 3 Методичних рекомендацій визначено, що собівартість перевезень (робіт, послуг) - це виражені в грошовій формі поточні витрати транспортних підприємств, безпосередньо пов`язані з підготовкою та здійсненням процесу перевезень вантажів і пасажирів, а також виконанням робіт і послуг, що забезпечують перевезення.

В силу положень п. 30 Методичних рекомендацій до виробничої собівартості перевезень включаються: прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; інші прямі витрати; загальновиробничі витрати.

Відповідно до п. 32 Методичних рекомендацій до статті калькуляції "Прямі матеріальні витрати" включається вартість усіх видів пально-мастильних та інших матеріалів (включаючи транспортно-заготівельні витрати), що використані як безпосередньо на виконання перевезень (робіт, послуг), так і на технологічні операції в процесі підготовки рухомого складу до експлуатації, а також витрати пально-мастильних матеріалів на допоміжно-службовий, учбово-тренувальний та невиробничий нальоти годин.

Згідно з пунктом 4.4 Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, що затверджені Наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 року №43 для бортових вантажних автомобілів і сідельних тягачів у складі автопоїздів, автомобілів-фургонів та вантажопасажирських автомобілів, які виконують роботу, що обліковується в тонно-кілометрах, нормативні витрати палива розраховуються за формулою, яка передбачає, що при виконанні вантажними автомобілями роботи для визначення норми по витратам палива враховується показник загального пробігу автомобіля та показник пробігу з вантажем.

В жодному нормативно-правовому документі не передбачено, що подорожні листи повинні містити дані про пробіг та кількість використаного пального.

Отже, щодо посилань відповідача на вимогу обов`язковості заповнення усіх реквізитів "Подорожнього листа вантажного автомобіля", затвердженого Наказом №74, слід зазначити, що господарська операція може супроводжуватися складенням будь-якого первинного документа, який містить обов`язкові реквізити, визначені ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та Фінансову звітність в Україні". При цьому не всі реквізити такого первинного документа, як подорожній лист, є обов`язковими, а тому якщо в документі не заповнено деякі реквізити, але обов`язкові реквізити заповнено, такий первинний документ не можна визнати недійсним.

Разом з тим, Позивачем надані інші документи на підтвердження зв`язку таких витрат з веденням його господарської діяльності (акти списання, договори позички транспортних засобів, документи на право користування автомобілем).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податку.

Відповідно до абзацу 11 вищезазначеної статті Закону первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до вимог п.2.1 ст. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 24.05.1995 №88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 за №168/704, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 зазначеного Положення, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Позивачем на підтвердження господарських операцій надані відповідачу документи, що відповідачем не заперечується (акти списання, договори оренди транспортних засобів, технічних паспортів на транспортні засоби, довіреностей, тимчасового реєстраційного посвідчення, актів списання ТМЦ, видаткових та податкових накладних, чеків на придбання палива, подорожніх листів, наказів на встановлення норм витрат палива).

Згідно із пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

За п. 44.2 статті 44 Податкового кодексу України, для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачем не наведено жодних обставин та доказів, які б свідчили про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про не пов`язаність операцій з господарською діяльністю позивача, фіктивність вчинених операцій, а також про те, що вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру).

В обгрунтування нереальності господарських операцій щодо витрат на паливо відповідач посилається, зокрема, на неможливість встановити достовірність відображених даних у актах списання пального у зв`язку з відсутністю інформації в подорожніх листах стосовно відстані по маршрутах та відсутність документів на право користування транспортними засобами, разом з тим, про фактичне виконання вищезазначених договорів свідчать первинні бухгалтерські та податкові документи, виписані відповідно до п.9.2. ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансової звітності в Україні" і п.2.4. ст.2

Суд зазначає, що надані позивачем копії первинних документів по господарським операціям позивача з контрагентами у перевіряємий період за своєю формою та змістом відповідають вимогам чинного законодавства, наявності недоліків (дефектів форми, змісту або походження), які б згідно п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, ч. 2 ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, п. 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 №168/704, спричиняли втрату зазначеними документами юридичного статусу первинних документів, судом не виявлено та актом перевірки не встановлено.

Крім цього, наявність або відсутність окремих документів не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце.

Разом з тим, слід відзначити, що нереальність господарських операцій з придбання платником податку товару (робіт, послуг) має підтверджуватися належними, допустимими та достатніми доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях, зокрема, обумовлюватись відсутністю необхідних трудових ресурсів, основних фондів, складських приміщень, транспортних засобів, виробничих потужностей тощо, адже конрагентів позивача не позбавлено права залучати матеріально-технічні ресурси для здійснення господарської діяльності.

В свою чергу, визначальним критерієм для підтвердження права платника на податковий кредит є встановлення факту руху активів або зміни зобов`язань платника, наявність ділової мети, а також відсутність факту узгодженості дій платника з недобросовісним контрагентом з метою незаконного отримання податкових вигод, або його обізнаності з такими діями контрагента. При цьому оцінюючи дії платника податків необхідно виходити з принципів "індивідуальної відповідальності" платника, а також "належної обачності", встановлені рішеннями Європейського суду з прав людини у справі "Булвес АТ проти Болгарії" від 22.01.2009, а також у справі "Інтерсплав проти України" від 09.01.2007.

З огляду на наведені приписи податкового законодавства, враховуючи отримані відповідачем під час проведення перевірки відомості щодо позивача, наявність у нього власного автомобільного транспорту, відсутність залишків товарно- матеріальних цінностей, аналіз первинної документації, вид діяльності, належне виконання угод з перевезення та інші показники, суд приходить до висновку, що в даному конкретному випадку надані під час перевірки первинні документи підтверджують і розкривають суть та внутрішню сторону господарських операцій з надання послуг, їх реальність, економічну вигоду і ділову мету.

Так, проаналізувавши надані сторонами докази, а також встановлені відповідачем обставини під час документальної перевірки позивача, суд зазначає, що всупереч вимогам податкового законодавства України, висновки контролюючого органу в спірних правовідносинах базуються на припущеннях, при цьому, акт перевірки не містить аналізу дотримання як позивачем, так і його контрагентом, податкової дисципліни у спірних правовідносинах, з урахуванням того, що приписами частини другої статті 61 Конституції України встановлений індивідуальний характер юридичної відповідальності.

Враховуючи зазначене, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумними сумнівом". Так, наведені відповідачем аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентом, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що винесені контролюючим органом податкові повідомлення-рішення від 03.03.2020 №5 та №5 є протиправними та підлягають скасуванню, а позовні вимоги в цій частині задоволенню.

Що стосується податкового повідомлення-рішення від 03.03.2020 №, яким позивачеві збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «військовий збір», суд зазначає наступне.

Пунктом 161 підрозділу 10 Розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України визначено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу (підпункт 1.1 пункт 161 підрозділу 10 Податкового кодексу України), тобто фізичні особи - резиденти, які отримують доходи як з джерела їх походження в Україні, фізичні особи - нерезиденти, які отримують доходи з джерела їх походження в Україні та податкові агенти.

Відповідно до підпункту 1.3 пункту 161 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Таким чином, з контексту вищенаведених норм податкового Кодексу України вбачається, що необхідною умовою для утримання податку та військового збору з доходів фізичної особи є наявність факту отримання доходів.

Оскільки, суд дійшов висновку про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 03.03.2020 № про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, то податкове повідомлення-рішення від 03.03.2020 №, яким позивачеві збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «військовий збір» також підлягає скасуванню.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об`єктивних доводів та не надано належних доказів наявності в діях позивача ознак протиправної діяльності. Тобто, відповідачем не доведено правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Порядок і умови надання правової допомоги, права й обов`язки адвокатів та інших фахівців у галузі права, які беруть участь в адміністративному процесі і надають правову допомогу, визначаються положеннями КАС України та іншими законами.

Згідно із ч. 1-5 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката навдено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Детальний обсяг виконаних робіт наведений у описі робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги в порядку ст 134 КАС України від 31.07.2020.

Як зазначено у детальному описі робіт від 31.07.2020, адвокатом надано наступну допомогу: правовий аналіз наданих документів (попереднє вивчення матеріалів, формування позиції, консультування) 6 годин, підготовка матеріалів для позовної заяви (опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини, вивчення судової практики) 4 години, складення позовної заяви 5 годин, подання позовної заяви (друк, копіювання додатків, подання поштою) 5 годин.

Вартість однієї години наданих послуг адвокатом складає 1000 гривень.

Проте, такі послуги як: «правовий аналіз наданих документів (попереднє вивчення матеріалів, формування позиції, консультування), підготовка матеріалів для позовної заяви (опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини, вивчення судової практики)» є складовими процесу підготовки позовної заяви, що свідчить про відсутність підстав для їх відокремлення від послуги складання позовної заяви.

Крім того, така послуга як подання позовної заяви (друк, копіювання додатків, подання поштою), за яку заявлено 5000,00 грн не є діями правничої допомоги, тому у їх задоволенні суд відмовляє.

Суд зазначає, що позовна заява підписана адвокатом Скримою В.А.

Так, суд зазначає, що підготовка позовної заяви до Запорізького окружного адміністративного суду може зайняти 5 годин робочого часу.

При цьому суд враховує об`єм позову (17 сторінок).

Таким чином, вартість однієї години у розмірі 1000 грн, яка була заявлена представником позивача, на думку суду відповідає співмірності, а саме складністю виконаних адвокатом роботи.

У зв`язку із чим обґрунтованими є витрати на відшкодування правничої допомоги у розмірі 5000,00 грн. (складання позовної заяви).

З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку, що на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000,00 грн (1 год * 1000 грн).

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 77-78, 139, 143, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м.Запоріжжя, пр.Соборний, 166, ) про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень - рішень, задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Головного управління ДПС у Запорізькій області від 03 березня 2020 року №, №, №.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 10510,00 (десять тисяч п`ятсот десять грн. 00 коп.) та витрати на правову допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 12 липня 2021 року.

Суддя М.С. Лазаренко