Справа № 620/152/21
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2021-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/152/21 Суддя (судді) першої інстанції: Бородавкіна С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого-судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., за участю секретаря - Рейтаровської О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Республіки Камерун ОСОБА_2 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2021 року в справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Камерун ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

До Чернігівського окружного адміністративного суду звернувся громадянин Республіки Камерун ОСОБА_2 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (далі - УДМС України в Чернігівській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, в якому просив:

- визнати протиправним (незаконним) та скасувати рішення відповідача про відмову йому у наданні дозволу на імміграцію в Україну;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення про видачу йому дозволу на імміграцію в Україну.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ним надано всі необхідні документи для отримання дозволу на імміграцію в Україну, однак УДМС України в Чернігівській області протиправно прийняла рішення про відмову у наданні вказаного дозволу, безпідставно зазначивши про надання позивачем завідомо неправдивих відомостей під час звернення із відповідною заявою.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 03.03.2021 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Так, на підтвердження своєї позиції апелянт зазначає, що висновки суду першої інстанції про те, що позивач не фактично не проживав за адресою зазначеною ним у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну не відповідають дійсним обставинам та не підтверджені належними і допустимими доказами.

Водночас скаржник запевняє, що позивач фактично проживав за адресою вказаною у відповідній заяві, підтвердженням чого є довідка видана Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 16.07.2020.

Також скаржник зазначає, що у позивача були відсутні мотиви і підстави для зазначення неправдивих відомостей у заяві, оскільки він не перебуває у розшуку чи на обліку в правоохоронних органах, в`їзд в Україну йому не заборонявся.

Поряд з цим позивач зазначає, що судом першої інстанції не враховано, того, що позивач має право на отримання дозволу на імміграцію поза квотою на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», а тому відмова у задоволенні його заяви є втручанням з боку відповідача у його право на сімейне життя.

Водночас суд першої інстанції зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, наполягаючи на законності та обгрунтованості судового рішення, стверджує, що у заяві про наданні дозволу на імміграцію позивач вказав неправдиві відомості.

Також, УДМС України в Чернігівській області просить суд здійснити розгляд справи у відкритому судовому засіданні.

З огляду на положення статті 311 КАС України, судова колегія не знаходить підстав для задоволення цього клопотання.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом попередньої інстанції норм процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є громадянином Республіки Камерун, що підтверджується паспортом та довідкою. З 2017 року позивач перебуває на території України відповідно до посвідки на тимчасове проживання.

16 липня 2020 позивач звернувся до УДМСУ в Чернігівській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки його дружина - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) проживає на території України по посвідці на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 03.07.2013, з якою він перебуває у шлюбі з 10.06.2020.

До заяви ОСОБА_2 було додано, у тому числі, довідку Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 16.07.2020 №11818 про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

За наслідками розгляду поданих позивачем документів та проведеної уповноваженими органами перевірки відповідачем було встановлено, що за вказаною у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну адресою, а саме: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 фактично ніколи не проживав. Так, в ході бесіди громадянин, який проживає в буд. АДРЕСА_2 повідомив, що будь-які іноземці за вказаною вище адресою не проживають та не проживали. Осіб із не слов`янською зовнішністю він не помічав.

Враховуючи наведене, 01.12.2020 спеціалістом УДМСУ в Чернігівській області складено висновок про відмову у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію».

01 грудня 2020 року відповідачем прийнято рішення №5777 про відмову ОСОБА_2 у наданні дозволу на імміграцію в Україну, направлене позивачу листом від 07.12.2020 за №7401.5-7869/74.2-20.

Уважаючи зазначене рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства, процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, урегульовано Законом України від 07.06.2001 №2491-ІІІ «Про імміграцію» (далі - Закон №2491-ІІІ)

Частиною першої статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

За змістом пункту 2 частини першої статті 9 Закону №2491-ІІІ заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

У відповідності до пункту 5 частини п`ятої статті 9 Закону №2491-ІІІ для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи:

- три фотокартки;

- копія документа, що посвідчує особу;

- документ про місце проживання особи;

- відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі);

- документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Статтею 10 Закону №2491-ІІІ передбачені підстави для прийняття рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію.

Так, відповідно до пункту 4 частини першої вказаної статті дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

У свою чергу процедура провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначені Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983).

Згідно з пунктом 10 Порядку №1983 Заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах;

Відповідно до пункту Територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Пунктом 14 Порядку №1983 установлено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Із зазначених норм права вбачається, що територіальні органи і підрозділи ДМС зобов`язані у встановлений термін здійснити перевірку правильності оформлення заяви та документів поданих особою з метою отримання дозволу на імміграцію, а також з`ясувати наявність підстав для задоволення такої заяви чи відмови у її задоволенні.

Як убачається з матеріалів справи, 16.07.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію до України на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

До вказаної заяви позивачем було додано необхідні документи, в тому числі документи про реєстрацію місця проживання в Україні за адресою АДРЕСА_1 (довідка Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 16.07.2020 №11818.

Відповідно до наданих представником позивача ОСОБА_5 документів, реєстрація позивача за вказаною адресою здійснена відповідно до договору найма (піднайма) житлового приміщення від 28.12.2020 №6, укладеного між позивачем та ОСОБА_5 , строк дії - тимчасово по 31.03.2021.

Судом першої інстанції установлено, що на виконання вимог пункту 14 Порядку №1983 відповідачем здійснено запит до органів Національної поліції для перевірки наявності підстав для відмови у надані дозволу на імміграцію.

На виконання зазначеного запиту уповноваженими особами Управління стратегічних розслідувань в Чернігівській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України проведено перевірку можливого місця реєстрації позивача та встановлено, що останній за адресою АДРЕСА_1 ніколи не мешкав. Зокрема, в інформації Управління стратегічних розслідувань в Чернігівській області від 02.09.2020 №3451/55/124/02-2020 зазначено, що ОСОБА_2 звернувся до територіального підрозділу ДМС з відповідною заявою не за місцем проживання, повідомивши неправдиві відомості, оскільки в ході перевірки проведено бесіду з громадянином, який проживає за адресою АДРЕСА_2 , котрий повідомив, що у кв. 96 ніколи не проживали та не проживають будь-які іноземці та особи не слов`янської зовнішності.

Також судом встановлено, що згідно з відомостями автоматизованої системи «Діловодство спеціалізованого суду» у провадженні Чернігівського окружного адміністративного суду перебувають справи №620/6130/20, №620/6131/20 та №620/6194/20 щодо оскарження рішення УДМС України в Чернігівській області про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, у яких іноземцями, на підтвердження місця реєстрації в Україні, також було надано довідки про проживання за адресою АДРЕСА_2 , складені на підставі укладених договорів найму (піднайму) житлового приміщення з власником вказаного приміщення - представником позивачів ОСОБА_5 .

Таким чином, ураховуючи, що органами ДМС було встановлено факт зазначення позивачем неправдивих відомостей щодо свого проживання у заяві про надання дозволу на імміграцію, висновок відповідача щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону №2491-ІІІ є правомірним.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі, на те, що факт проживання позивача за вказаною підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, колегія суддів відхиляє у зв`язку із їх безпідставністю і наявністю в матеріалах справи доказів протилежного.

Колегія суддів також критично ставиться до доводів апелянта стосовно порушення оскаржуваним рішенням права позивача на сімейне життя, оскільки відмова у видачі дозволу на імміграцію з підстав зазначення свідомо неправдивих відомостей не ставиться у залежність від наявності у особи права на імміграцію поза квотою відповідно до Закону №2491-ІІІ.

При цьому безпідставним є твердження скаржника, що в матеріалах справи відсутні докази того, що зазначення позивачем неправдивих відомостей щодо свого місця проживання відбулося саме свідомо, оскільки особа, яка оформляє та подає заяву про надання дозволу на імміграцію не може не знати свого місця проживання.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо правомірності прийняття відповідачем оскаржуваного рішення та, як наслідок відсутності підстав для його скасування.

Водночас апеляційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведені висновки суду. У ній також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом оцінки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення такого аргументу.

З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів наведених в апеляційній скарзі.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що окружним адміністративним судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини чи порушено норми процесуального закону.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Камерун ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та в силу частини 5 статті 328 КАС України оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

Суддя В.П.Мельничук

Суддя О.М.Оксененко