Справа № 480/7841/20
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2021-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: О.В. Соп`яненко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2021 р. Справа № 480/7841/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , П`янової Я.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 08.02.2021, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 08.02.21 по справі № 480/7841/20

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області

про визнання дій незаконними та стягнення державної соціальної допомоги,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі відповідач, ГУ ПФУ у Сумській обл.) в якому просила:

- визнати дії ГУ ПФУ в Сумській обл. щодо зменшення виплати соціальної допомоги відповідно до ст. 6 Закону України від 18.11.2004 №2195-ІV "Про соціальний захист дітей війни" (далі - Закон №2195-ІV) незаконними;

- стягнути з ГУ ПФУ в Сумській обл. недоплачену державну соціальну допомогу за період з 2011 року по 2019 рік в розмірі 26967,24 грн.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 08.02.2021 адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просила суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що має статус дитини війни та на неї поширюються державні соціальні гарантії, передбачені Законом №2195-ІV, а тому вважає, що має передбачене ст. 6 Закону №2195-ІV право на підвищення до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком. Стверджувала, що відповідач протиправно виплачує зазначену надбавку у меншому розмірі, ніж встановлено законом, а саме на рівні 10% від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Відповідач не скористався своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу.

28.04.2021 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1

12.07.2021 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 308 , п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі - КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається у скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

ОСОБА_1 має статус дитини війни відповідно до Закону №2195-ІV , перебуває на обліку ГУ ПФУ у Сумській обл. та отримує пенсію за віком.

Позивач звернулась до відповідача із заявою про проведення перерахунку соціальної допомоги. Листом від 29.09.2020 № 1800-0221-8/8/47900 ГУ ПФУ в Сумській обл. повідомило, що соціальна допомога виплачувалася відповідно до вимог Закону № 2195-ІV та постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 №530 «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян».

Не погодившись із вказаною позицією відповідача, ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, здійснюючи нарахування та виплати надбавок до пенсії у визначеному Кабінетом Міністрів Україні розмірі, діяв на підставі, у межах повноважень та згідно з чинним законодавством України. Відповідач не мав правових підстав для застосування до спірних відносин положення ст. 6 Закону № 2195-ІV , в редакції на час його прийняття, норми яких на теперішній час існують та діють в іншій редакції закону, та у інший спосіб регулюють спірні відносини. Як наслідок, підстав для відшкодування недоплаченої державної соціальної допомоги за період з 2011 року по 2019 рік немає.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1 Закону №2195-ІV дитина війни це особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років.

Згідно зі ст.6 Закону №2195-ІV (в редакції, чинній до 1 січня 2015 року) дітям війни пенсії або щомісячне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість неї, підвищується на 30 % мінімальної пенсії за віком.

Разом з тим, Законом України від 28.12.2014 № 76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України", який набув чинності з 01 січня 2015 року, внесено зміни до Закону №2195-ІV, та частина перша ст. 6 викладена у наступній редакції: "Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України".

Зі змісту вказаної норми вбачається, що законодавець уповноважив саме Кабінет Міністрів України визначати порядок обчислення та розмір підвищення, яке виплачується дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії.

Відповідно до п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 №1381 "Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення"(далі постанова КМУ №1381) (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин з 01.02.2019) дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене ст. 6 Закону №2195-ІV, провадиться у розмірі 66,43 гривні.

Отже, виплата позивачу підвищення до пенсії як дитині війни проводилась у розмірі, встановленому постановою КМУ №1381.

Додатково колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п.3 ст.116 Конституції України Кабінет Міністрів України забезпечує, зокрема, проведення політики у сфері соціального захисту. Згідно з бюджетними призначеннями Кабінет Міністрів України встановлює розмір окремих видів компенсацій і допомог.

Рішеннями Конституційного Суду України від 26.12.2011 року № 20-рп/2011 та від 25.01.2012 № 3-рп/2012 підтверджена конституційність повноважень Кабінету Міністрів України щодо реалізації політики у сфері соціального захисту, в тому числі регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.49 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

На час виникнення спірних правовідносин постанова КМУ №1381, із змінами та доповненнями, є чинною та не скасованою, а тому підлягає застосуванню відповідачем, як суб`єктом владних повноважень.

Таким чином, у спірний період відсутні правові підстави для виплати підвищення до пенсії в іншому розмірі, ніж це передбачено діючими нормами законодавства.

Крім того колегія суддів відмічає, що зміни в редакції №2195-ІV , які набули чинності з 01.01.2015, не визнані Конституційним Судом України неконституційними, а тому підлягають застосуванню.

На залежність розмірів соціальних виплат і соціальних послуг від фінансових можливостей держави Конституційний Суд України зазначав й у своїх рішеннях від 19 червня 2001 року № 9-рп/2001 та від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008.

Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, оскільки держава зобов`язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства.

Тобто, встановлення розміру щомісячної соціальної виплати дітям війни Кабінетом Міністрів України не суперечить положенням законодавства.

Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладено у постановах від 13.02.2018 у справі №308/12874/16-а, від 20.03.2018 у справі №466/1072/15-а, від 17.07.2018 у справі №602/58/17.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про зобов`язання ГУ ПФУ в Сумській обл. нарахувати та виплатити суму недоплаченої гарантованої соціальної допомоги дітям війни є такими, що не підлягають задоволенню.

Посилання апелянта на відсутність права у Кабінету Міністрів України зменшувати розмір виплати пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом колегія суддів вважає необґрунтованими з підстав вище зазначених.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року по справі № 480/7841/20 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк Я.В. П`янова