Справа № 540/2952/20
Суддя: Дубровна В.А.
Дата ухвалення: 2021-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 р.м. ХерсонСправа № 540/2952/20
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Дубровної В.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

I. Зміст позовних вимог

ОСОБА_1 (надалі - позивач), від імені якого адвокат Маламед Вадим Борисович (надалі - представник позивача), звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (надалі - відповідач, ГУ ПФУ в Херсонській області), у якому просить:

- визнати протиправним та дискримінаційним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, викладене у листі № 2100-0318-8/14204 від 17.04.2020 р. про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 на підставі спливу строку дії його паспорта громадянина України для виїзду за кордон, в тому числі якщо воно було прийнято, але не передано ОСОБА_1 ;

- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області по припиненню виплати пенсії ОСОБА_1 на підставі спливу строку дії його паспорта громадянина України для виїзду за кордон протиправними та дискримінаційними;

- визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо не виплати пенсії ОСОБА_1 з 18.06.2018 р. на підставі спливу строку дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон протиправною та дискримінаційною;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області виплатити усі недоотримані ОСОБА_1 пенсійні виплати з урахуванням усіх підвищень з 18.06.2018 р. до фактичного виконання Головним управлінням Пенсійного фонду України в Херсонській області рішення по цій справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів на усі несвоєчасно виплачені суми ОСОБА_1 , починаючи з 18.06.2018 р. до їх фактичної виплати та продовжити виплату пенсії ОСОБА_1 довічно;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області кошти в сумі 100,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області припинило виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі спливу строку дії його паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

II. Позиція позивача та заперечення відповідача

Вказані вимоги позивач обґрунтовує тим, що є громадянином України, по досягненні пенсійного віку йому була призначена пенсія за віком, яка виплачувалась до моменту виїзду за кордон. З 2008 року позивач постійно мешкає в Ізраїлі, отримав постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду в справі №2140/1474/18 від 21.05.2019, якою відповідача зобов`язано поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 24.01.2018 року. Проте, листом №2100-0318-8/14204 від 17.04.2020 відповідач повідомив позивача про своє рішення припинити йому виплату пенсії з 18.06.2018 року, на підставі закінчення строку дії її паспорта громадянина України для виїзду за кордон. Позивач посилається на те, що жодним нормативним актом відповідач не уповноважений перевіряти термін дії паспортів громадян України, що отримують пенсії, зокрема строки дії паспортів для виїзду за кордон, тим паче, припиняти виплату довічно призначеної пенсії на підставі спливу строку дії паспорта громадянина Україні для виїзду за кордон. Перевірка терміну строку паспортів проводилась відповідачем незаконно та свідчить про заборонену ст. 24 Конституції України дискримінацію прав позивача - за ознакою, пов`язаною із її місцем проживання, в результаті якої істотно погіршений її майновий стан в порівнянні з пенсіонерами, що проживають в Україні, яким виплата їх пенсії з цієї ж причини не припиняється.

09.04.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому ГУ ПФУ в Херсонській області просить відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що на момент виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду в справі №2140/1474/18 від 21.05.2019 року паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданий на ім`я ОСОБА_1 , був чинним. З 18.06.2018 року строк дії вказаного паспорту позивача закінчився. 25.03.2020 року відповідач направив на адресу представника позивача лист №2100-0318-8/10530 про надання продовженого паспорта для виїзду за кордон у зв`язку із закінченням дії попереднього. Листом №568 від 08.04.2020 року представник позивача повідомив відповідача про відсутність у ОСОБА_1 діючого паспорту громадянина України. У зв`язку з відсутністю у позивача діючого паспорта Управлінням прийнято рішення від 17.04.2020 року №2100-0318-8/14204 про припинення виплати пенсії позивачу з 18.06.2018 року.

21.04.2021 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказано, що в Законі України № 1058-ІУ не передбачено такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як припинення на підставі закінчення строку дії паспорта громадянки Україні для виїзду за кордон. Припинення виплати пенсії позивачу, що мешкає за кордоном на підставі закінчення строку дії її паспорту громадянки Україні для виїзду за кордон - це дискримінація за ознакою місця проживання, в результаті якої відповідачем істотно погіршений майновий стан позивача в порівнянні з пенсіонерами, що проживають в Україні, яким виплата їх пенсії з цієї ж причини не припиняється.

III. Процесуальні дії у справі

Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 року позовну заяву повернуто позивачу.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2021 року - скасовано ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 року та направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу Херсонського окружного адміністративного суду від 23.02.2021р. справа передана на розгляд судді Дубровній В.А.

Ухвалою суду від 26.02.2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення ухвали.

10.03.2021 року до суду надійшла заява, якою вказані недоліки позовної заяви усунуто.

Ухвалою від 22.03.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою від 30.04.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області надати йому копію матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 .

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Позивач є громадянином України, постійно проживання в Державі Ізраїль та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Херсонській області у зв`язку з призначенням йому пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.06.2012 р. № 2262-ХІІ.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2019 р. у справі № 2140/1474/18 скасовано рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2019 року та прийнято постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії, починаючи з 24 січня 2018 року.

Позовні вимоги в частині зобов`язання поновити виплату пенсій за період з 07 жовтня 2009 по 23 січня 2018 року залишив без розгляду.

25.03.2020 ГУ ПФУ в Херсонській області листом за № 2100-0318-8/10530, адресованому ТОВ "В.Меламед Юридичний офіс (Ізраїль-Україна)", повідомило, шо на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2019 р. у справі № 2140/1474/18 Головним управлінням поновлено нарахування пенсії ОСОБА_1 після надходження матеріалів пенсійної справи з Херсонського обласного військового комісаріату. Відповідно до пункту 14 постанови Пенсійного фонду України " Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення ку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, з військової служби, та деяких інших осіб" № 3-1 від 30.01.2007, орган, що призначення пенсії, розглядає питання, зокрема, про відновлення виплати раніше призначеної зверненні особи з відповідною заявою за наявності всіх необхідних документів, ах є паспорт громадянина України. Пунктом 3 статті 5 Закону України "Про громадянство" від 18.01.2001 № 2235-ІІІ (зі змінами) зазначено, що одним із документів, який підтверджує громадянство України є паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Розділом V Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" передбачено, що документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, видані до дня набрання чинності цим Законом, є чинними до закінчення строку їх дії. У зв`язку з цим, для продовження виплати пенсії ОСОБА_1 необхідно надати паспорт громадянина України, оскільки у наданому раніше документі закінчився термін дії.

17.04.2020 року ГУ ПФУ в Херсонській області листом за № 2100-0318-8/14204 " Про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 ", адресованому ТОВ "В.Меламед Юридичний офіс (Ізраїль-Україна)", повідомило представника позивача, що Головним управлінням на виконання постанови суду розраховано суму пенсії ОСОБА_1 за період з 24.01.2018 по 18.06.2018 - 8 973,18 грн. При цьому, зазначило, що на запит Головного управління від 25.03.2020 за №2100-0318-8/10530 ТОВ "В.Меламед Юридичний офіс (Ізраїль-Україна)" листом від 08.04.2020 за № 568 повідомило Головне управління, що "діючого паспорта громадянина України ОСОБА_1 немає" та надало завірену належним чином копію паспорта громадянина Ізраїлю Аграната Едуарда № НОМЕР_2 , виданого 13.03.2016, термін дії якого - 12.03.2026. Чинним законодавством України, зокрема, Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058-ІУ та Законом № 2262, виплата пенсій громадянам іноземних держав, які не проживають на території України, не передбачена.

Вважаючи вказане припинення виплати ОСОБА_1 пенсії незаконним і дискримінаційним, а також таким, що грубо порушує його конституційне право на власність та на соціальний захист, представник позивача звернувся до суду з даним позовом.

V. Норми права, які застосував суд

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІУ від 09.07.2003 ( далі - Закон № 1058-ІУ), який передбачає, зокрема,

- пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом. ( стаття 1 цього Закону);

- пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону ( частина друга ст. 45 цього Закону);

- виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом. ( пункт 2 частини першої статті 49 цього Закону);

- нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом. ( частина друга статті 46 цього Закону);

- у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. ( стаття 51 цього Закону);

07 жовтня 2009 року рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 ( далі рішення КСУ № 25-рп/2009) пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в пункті 3.3. рішення КСУ № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Таким чином, з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009, частина перша статі 49 та стаття 51 Закону №1058-ІУ містить наступну редакцію :

- " Виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом". ( частина перша статі 49 цього Закону);

- " У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання". ( стаття 51 цього Закону).

Згідно з пунктом 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2) (пункт 4.1 Порядку № 22-1).

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (пункт 4.3 Порядку № 22-1).

VI. Оцінка суду

Аналіз вищевказаних норм чинного законодавства свідчить про те, що з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону № 1058-ІУ, якими визначено, що виплата пенсії вказаній категорії громадян повинна проводитися незалежно від місця проживання такого пенсіонера.

При цьому, перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду, наведений у статі 49 Закону № 1058-ІУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Як встановлено судом зі змісту відзиву на позов, то відповідач не заперечує тієї обставини, що з 18.06.2018 було припинено виплату пенсії позивачу, що підтверджується атестатом про зняття з обліку № 139 від 27.04.2020 р., оскільки від представника позивача отримано повідомлення про "відсутність у ОСОБА_1 діючого паспорту громадянина України", а строк дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданий на ім`я ОСОБА_1 сплинув 18.06.2018 р.

Водночас, як зазначалось вище, положеннями ст. 49 Закону № 1058-ІУ не передбачено такої підстави припинення виплати пенсії, як закінчення строку дії паспорта громадянки Україні для виїзду за кордон.

При цьому, суд вважає, якщо у відповідача були обґрунтовані сумніви в тому, що позивач втратив громадянство України, то самостійно відповідач не наділений компетенцією констатувати факт належності пенсіонера до громадянства України, або її втрати.

Для цього відповідач має звертатись до компетентних органів із відповідним запитом, і тільки після отримання достовірних доказів втрати позивачем громадянства України, приймати рішення про припинення виплати пенсії.

Крім того, суд зауважує, що ні Закон № 1058-ІУ, ні будь-які інші закони у сфері пенсійного забезпечення не пов`язують право на одержання пенсії від наявності або відсутності у громадянина закордонного паспорту, або із закінченням строку його дії.

Щодо тверджень відповідача про відсутність у позивача закордонного паспорту станом на день припинення виплати пенсії, то суд вважає, що даний документ є одним з документів, які посвідчують особу та підтверджують громадянство України.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено судом, то судовим рішенням від 21.05.2019 р. у справі № 2140/1474/18 визнано обов`язок відповідача з дня набрання чинності рішенням Конституційного суду України № 25-рп/2009, тобто з 07 жовтня 2009 року відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, у т.ч. поновити позивачу виплати йому пенсії з 24.01.2018 року.

При цьому, суд враховує, що згідно з абз. 1 п. 2.9 Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). Але цей обов`язок покладається на особу при зверненні за призначенням пенсії, в даному випадку позивачу вже була призначена та поновлена виплата пенсії з 24.01.2018 р. згідно вказаного судового рішення.

Натомість, відповідач не надав суду доказів втрати позивачем громадянства України.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що відповідач протиправно припинив позивачу з 18.06.2018 виплату пенсії з тих підстав, що строк дії паспорту громадянина України ОСОБА_1 для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданий 18.06.2008, був дійсний до 18.06.2018 р., а тому такі дії є протиправними.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12 ).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист зокрема, шляхом визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії ( пункти 3 та 4 частини першої статті 5 КАС України).

При цьому, суд вказує, що ч. 3 ст. 9 КАС України визначено, що кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, обрання способу захисту є виключним правом особи, що звертається за захистом своїх прав та інтересів. Праву позивача на вибір способу захисту кореспондує обов`язок доведення перед судом його належності, тобто здатності ефективно сприяти відновленню порушених прав та інтересів.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на встановлені судом обставини, ураховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18, та з метою найбільш ефективного способу захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області поновити виплату раніше призначеної позивачці пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування » починаючи з 18 червня 2018 року з компенсацією втрати частини доходів.

Щодо вимоги в частині визнання протиправним та дискримінаційним і скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, викладене у листі № 2100-0318-8/14204 від 17.04.2020 р., то суд зазначає про таке.

Пунктом 2 частини 2 ст. 245 КАС України передбачено повноваження суду при вирішенні справи, зокрема, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк ( пункт 19 частини першої ст. 4 КАС України).

Проте, суд відмічає, що лист Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області від 17.04.2020 року № 2100-0318-8/14204 " Про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 " за своїм змістом не містить висновок відповідача про припинення виплати пенсії позивачу. Крім того, вказаний лист відповідача є не створює та не припиняє для позивача будь-яких прав та обов`язків, оскільки містить інформацію про поновлення позивачу виплати пенсії на підставі судового рішення, відтак не може вважатися індивідуальним актом у розумінні п. 19 ст. 4 КАС України.

Таким чином, вимога позивача щодо визнання протиправним та дискримінаційним і скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, викладене у листі № 2100-0318-8/14204 від 17.04.2020 р. про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 на підставі спливу строку дії його паспорта громадянина України для виїзду за кордон, в тому числі якщо воно було прийнято, але не передано ОСОБА_1 є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про визнання протиправною та дискримінаційною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо не продовження виплати пенсії позивача з 18.06.2018 року, то суд вважає її такою, що не підлягає задоволенню, оскільки бездіяльність - це пасивна поведінка особи (фізичної, юридичної, суб`єкта владних повноважень тощо), яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку вона зобов`язана була і могла вчинити, або невідвернення небезпеки, яку особа зобов`язана була і мала можливість відвернути.

Враховуючи, що у межах даних спірних правовідносин судом встановлено протиправність саме дій ГУ ПФУ в Херсонській області, які виразилися у припинення позивачу виплати пенсії, тому у суду відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача.

Щодо вимоги позивача в частині визнання дискримінаційними дії ГУ ПФУ в Херсонській області по припиненню виплати ОСОБА_1 пенсії, то суд зазначає наступне.

Поняття "дискримінації" висвітлено у статті 1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" від 06.09.2012 року № 5207-VI.

Так, дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналіз вказаної норми законодавства дає суду підстави вважати, що перевірка адміністративним судом рішень (дій чи бездіяльності) суб`єкта владних повноважень на предмет дотримання принципу запобігання всім формам дискримінації є однією зі складових правової оцінки рішення (дії чи бездіяльності) щодо його правомірності, та у їх випадку невідповідності хоча б одній з вимог, визначених ст. 2 КАС України, у суду наявні правові підстави для визнання рішення (дій чи бездіяльності) протиправними.

Вказаний висновок суду узгоджується з приписами ст. 5 КАС України, якою передбачено, що належним способом захистом порушених прав позивача є визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Отже, враховуючи, що КАС України не передбачено такого способу захисту порушених прав, як визнання рішень та дій дискримінаційними, тому правова оцінка вказаним доводам позивача була надана судом при перевірці правомірності дій відповідача по припиненню виплати позивачу пенсії з 18.06.2018 року, та враховані у висновку щодо визнання їх протиправними.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Вирішуючи вимоги позивача в частині проведення індексації при поновленні пенсії, суд вважає за необхідне зазначити, що оскільки питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого в розмірі 101%, у взаємозв`язку з розміром пенсії, що має виплачуватися позивачу, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум, то у разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розмірів позивач не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав до суду. А отже, вимоги позивача щодо проведення індексації пенсії є передчасними та задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача виплачувати пенсію ОСОБА_1 довічно, то суд вважає її необґрунтованою з огляду на таке.

Як зазначалось вище, з 07.10.2009 р. виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Із цього часу орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Пенсія за віком призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу та розміру заробітної плати, яку вона отримувала, та відповідно до відрахувань до спеціального фонду.

Водночас Суд звертає увагу на те, що пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом усього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. Водночас пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни.

Таким чином, встановлення терміну виплати пенсії ОСОБА_1 як "довічно" не узгоджується з нормами чинного законодавства.

Що стосується вимоги позивача про стягнення на її користь моральної шкоди в сумі 100,00 грн., то суд враховує наступне.

На обґрунтування вказаних вимог представник позивача вказує, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, перенесених ним внаслідок відкритого, зухвалого та грубого порушення відповідачем Конституції України та Законів України і, як наслідок, його прав на належне пенсійне забезпечення. Стверджує про те, що протиправні дії та бездіяльність відповідача завдали та продовжують завдавати йому значних моральних страждань та приниження його гідності, а для відновлення прав йому довелось звернутись до суду. Враховуючи характер та обсяг заподіяної моральної шкоди, тривалості часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану здоров`я, тривалості часу усунення інших негативних наслідків та моральних страждань, а також наявності інших захворювань позивач оцінює завдану йому моральну шкоду у розмірі 100,00 грн.

Вирішуючи вказані позовні вимоги, суд відмічає, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17, зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У продовження вказаного висновку, Верховний Суд у постанові від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17 звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53). З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п. 54).

Положеннями частини 5 статті 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Застосовуючи ці правові висновки в контексті обставин справи, що розглядається, суд звертає увагу на те, що ні позивач, ні його представник не довели, а суд не встановив, що негативні емоції позивача досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою. Відповідні докази матеріали справи не містять.

Крім того, зі змісту аргументів представника позивача про стягнення моральної шкоди вбачається, що моральна шкода завдана не тільки діями по припиненню виплати пенсії, а й іншими діями відповідача, які не є предметом даних спірних правовідносин.

VII. Висновок суду

Відповідно до частин 1 та 2 статі 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 7 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06, пункти 41- 43, 52) Суд акцентував увагу на тому, що: якщо в Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства; хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 […]; сторони провадження не оскаржували того, що якби заявник продовжив проживати на території України, він і надалі б отримував пенсію; із цього випливає, що інтереси заявника належать до сфери застосування статті 1 Першого протоколу та права на майно, яке вона гарантує; Судом встановлено, що Уряд не надав ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном; ані рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань.

У пункті 53 цього рішення також наголошено, що Суд неодноразово повторював, що Конвенція є живим інструментом, який повинен тлумачитися «з огляду на умови сьогодення» (див. рішення ЄСПЛ від 25 квітня 1978 року у справі «Тайрер проти Сполученого Королівства» (Tyrer v. the United Kingdom), пункт 31, Series A № 26), а підвищення мобільності населення, більш високі рівні міжнародного співробітництва та інтеграції, а також розвиток банківського обслуговування та інформаційних технологій більше не виправдовують здебільшого технічних обмежень щодо осіб, які отримують соціальні виплати, проживаючи за кордоном, що могли вважатися розумними на початку 1950-х років.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України» Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (пункт 70 цього рішення).

Частиною 1 статті 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

VIII. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Частиною третьою статті 139 КАС України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина третя статті 139 КАС України).

Як вбачається з матеріалів справи, при звернення до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 840,80 грн., що підтверджується платіжним документом № 65808 від 02.10.2020 р.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд вказує, оскільки за результатами розгляду справи суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, тому сплачений позивачем судовий збір в сумі 420, 40 грн. підлягає частковому стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , адреса для листування: АДРЕСА_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (місцезнаходження 73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, 6, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області по припиненню виплати пенсії ОСОБА_1 на підставі спливу строку дії його паспорту громадянина України для виїзду за кордон.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області поновити виплату раніше призначеної ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування », починаючи з 18 червня 2018 року з компенсацією втрати частини доходів.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (місцезнаходження 73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, 6, ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , адреса для листування: АДРЕСА_2 ) судовий збір в сумі 420 грн. 40 коп. (чотириста двадцять грн. 40 коп.)

Відмовити у задоволенні решти позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя В.А. Дубровна

кат. 112010200