Справа № 160/5967/21
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2021-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 червня 2021 року Справа № 160/5967/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),-
16.04.2021 року До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
11.05.2021 року від ГУ ДПС у Дніпропетровській області до канцелярії Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування означеного податковий орган зазначив, що Відповідно до даних АІС «Податковий блок» позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в Криворізькій північній ДПІ (Саксаганський район м. Кривий Ріг) з 05 жовтня 2021 року по 14 грудня 2020 року, як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, та відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» був платником єдиного внеску на загальній системі оподаткування. Згідно з нормами частини п`ятої статті 8 Закону «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок для всіх платників єдиного внеску (крім пільгових категорій) встановлено у розмірі 22 відсотки до визначеної бази нарахування єдиного внеску. Отже, сума мінімального страхового внеску у 2017 році складала 704,00 грн. за місяць (8448,00 грн. за 2017 рік), так як відповідно до Закону України від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розмір мінімальної заробітної плати складав 3200,00 грн. (3200,00 х 22 відсотки). Сума мінімального страхового внеску у 2018 році складала 819, 06 грн. за місяць (2457,18 грн. за квартал), так як відповідно до Закону України від 07 грудня 2017 року №2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір мінімальної заробітної плати складав 3723,00 грн. (3723,00 х 22 відсотки). Сума мінімального страхового внеску у 2019 році складала 918, 06 грн. за місяць (2754,18 грн. за квартал), так як відповідно до Закону України від 23 листопада 2018 року № 2629-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розмір мінімальної заробітної плати складав 4173,00 грн. (4173,00 х 22 відсотки). Сума мінімального страхового внеску у 2020 році: з 01 січня 2020 року складала 1039, 06 грн. за місяць, так як відповідно до Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01 січня 2020 року розмір мінімальної заробітної плати складав 4723,00 грн. (4723,00 х 22 відсотки); з 01 вересня 2020 року складала 1100,00 грн. за місяць, оскільки, розмір мінімальної заробітної плати складав 5000,00 грн. (5000,00 х 22 відсотки =1100 грн.). Крім того, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19) від 17 березня 2020 року №533-ІХ (із змінами), тимчасово, за періоди з 1 по 31 березня, з 1 по ЗО квітня, з 1 по 31 травня 2020 року звільняють від нарахування, обчислення та сплати ЄСВ за себе, у тому числі, особи, які провадять незалежну професійну діяльність. Отже, нарахування у 2020 року були наступними:1 квартал 2020 року у сумі 2078,12 грн. (за січень-лютий 1039,06 грн. + 1039,06 грн.); 2 квартал 2020 року у сумі 1039,06 грн. (за червень місяць); 3 квартал 2020 року у сумі 3178,12 грн. = (за липень-серпень 1039,06 грн. + 1039,06 грн. ) + (за вересень 1100,00 грн.);4 квартал 2020 року у сумі 3300,00 грн.
Станом на 31.12.2019 року переплата складала 2,00 грн. за період за IV квартал 2019 року по стоку 20 січня 2020 року нараховано 2754,18 грн.; за І квартал 2020 року по строку 21 квітня 2020 року 2078,12 грн.; за ІІ квартал 2020 року по строку 20 липня 2020 року нараховано 1039,06 грн.; за ІІІ квартал 2020 року по строку 19 жовтня 2020 року нараховано 3178,12 грн.
В 2020 році позивачу нараховано 9049,48 грн.
При цьому, в 2020 році позивачем сплачено 5284,18 грн. Таким чином, станом на 31 грудня 2020 року сума недоїмки становила 3763,30 грн. (9049,48 грн. - 2,00 грн. - 5284,18 грн.). За період IV квартал 2020 року по строку 19 січня 2021 року нараховано 3300 грн.
Таким чином, станом на 31 січня 2021 року сума недоїмки становила 7063,30 грн. (3763,30 грн.+3300 грн.).
Таким чином, обчислення єдиного внеску та формування вимоги про сплату боргу здійснюється не лише на підставі актів перевірки, але й на підставі облікових даних з інформаційної системи фіскального органу.
З огляду на зазначене, облікові дані з інформаційної системи органу доходів і зборів, є такою ж самостійної підставою для формування вимог, як і акти перевірки чи податкова звітність.
У інформаційній системі органу доходів і зборів лише відображаються відомості про сплату чи не сплату платниками податків єдиного внеску, розмір та обов`язок сплати якого встановлені Законом.
Пунктом 4 розділу VI Інструкції №449 передбачено, що після формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та внесення даних до відповідного реєстру вимога надсилається (вручається) платнику. При надсиланні вимоги платнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення корінець вимоги залишається в органі доходів і зборів. При врученні вимоги платнику під підпис така вимога залишається у платника, а корінець вимоги, на якому платник проставляє свій підпис,- в органі доходів і зборів.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається належним чином надісланою (врученою), якщо вона надіслана на адресу (місцезнаходження юридичної особи або його відокремленого підрозділу, місце проживання або останнього відомого місця перебування фізичної особи) платника єдиного внеску рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику єдиного внеску або його законному чи уповноваженому представникові.
Відповідно до пункту 5 Розділу VI Інструкції № 449 протягом 10 календарних днів із дня одержання вимоги про сплату боргу (недоїмки) платник зобов`язаний сплатити зазначені у пункті 1 вимоги суми недоїмки, штрафів та пені.
Відповідно до пункту 4 Розділу VI Інструкції № 449 у разі якщо неможливо надіслати (вручити) платнику єдиного внеску вимогу про сплату боргу (недоїмки) поштою у зв`язку з відсутністю його за місцезнаходженням (місцем проживання) (відсутністю службових (посадових) осіб платника єдиного внеску за його місцезнаходженням), відмовою платника єдиного внеску або службових (посадових) осіб платника прийняти вимогу, поверненням поштового відправлення у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання або з інших причин, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення, вимога вважається надісланою (врученою) платнику єдиного внеску у день, зазначений поштовою службою у повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.
У разі якщо платник єдиного внеску протягом 10 календарних днів з дня надходження (отримання) вимоги про сплату боргу (недоїмки) не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгодженої в результаті оскарження суми боргу (недоїмки) (з дня отримання відповідного рішення органу доходів і зборів або суду), після спливу останнього дня відповідного строку така вимога вважається узгодженою (набирає чинності).
Отже, Головне управління ДПС у Дніпропетровській області під час складання вимоги про сплату боргу (недоїмки), діяло у межах повноважень та у спосіб, які визначені чинним законодавством, що свідчить про відсутність підстав для скасування вимоги про сплату боргу.
Як зазначає сам позивач в позовній заяві, у 2020 році він працював і по трудовому договору, і отримував дохід від здійснення адвокатської діяльності.
При цьому, відповідно до даних Єдиного реєстру адвокатів України Гуцалюк П.О. зареєстрований як адвокат, обліковується у Раді адвокатів Дніпропетровської області (свідоцтво № 589 від 26 вересня 2012 року, рішення Херсонської обласної кваліфікаційно- дисциплінарної комісії адвокатури від 26 вересня 2012 року № 196), здійснював індивідуальну адвокатську діяльність. Право на заняття адвокатською діяльністю зупинено з 14 грудня 2020 року на підставі заяви.
У зв`язку з цим позивач не був позбавлений визначених законом підстав для здійснення адвокатської діяльності до 14 грудня 2020 року, а відтак не був звільнений від обов`язку сплачувати єдиний соціальний внесок як самозайнята особа.
Разом з тим, заслуговує на увагу позиція Ради адвокатів України висвітлена у рішенні від 12 квітня 2019 року № 37 «Про затвердження роз`яснення щодо поєднання адвокатської діяльності та інших пов`язаних питань». Зокрема, у даному рішенні, крім іншого, зазначено, щодо обов`язку штатного працівника, який має статус адвоката, здійснювати сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, як особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність за умови сплати роботодавцем (юридичною особою) ЄСВ, то сплата роботодавцем такого внеску не виключає обов`язку штатного працівника, який суміщає трудові відносини із адвокатською діяльністю, сплачувати ЄСВ у порядку передбаченому чинним законодавством України. Отримання такою особою заробітної плати за трудову діяльність на посаді директора, начальника юридичного відділу тощо та сплата роботодавцем відповідних податків, зборів чи інших обов`язкових платежів, не виключає обов`язку особи, яка здійснює адвокатську діяльність сплачувати ЄСВ як само зайнята особа.
Такі обставини у випадку сплати роботодавцями внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у визначеному законодавством розмірі, не є обґрунтованим звільненням від сплати ЄСВ за адвокатську діяльність, оскільки дане твердження суперечить Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Відтак, Головне управління ДПС у Дніпропетровській області діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В період з 22.06.2021 року по 25.06.2021 року суддя Прудник С.В. перебував на лікарняному.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовну заяву слід задовольнити частково з огляду на наступне.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач, ОСОБА_1 26.09.2012 року отримав свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 589, видане Херсонською обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури на підставі рішення № 196, що підтверджено копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 589.
18.10.2012 року позивач як самозайнята особа - адвокат, був взятий на облік як платник єдиного внеску в органі Пенсійного фонду України у Саксаганському районі м. Кривого Рогу, що підтверджено копіє повідомлення про взяття на облік платника єдиного внеску № б/н від 18.10.2012 р.
Позивач офіційно працевлаштований найманим працівником.
У 2020 році позивач працював по трудовому договору з наступними господарюючими суб`єктами:
- 09.01.2020 року - начальник юридичного відділу ТОВ «Дизельний завод» (м. Кривий Ріг);
- 17.04.2020 року - головний юрисконсульт у ФОП ОСОБА_2 (м. Кривий Ріг);
- 19.06.2020 р. - дотепер - провідний юрисконсульт комунального підприємства «Швидкісний трамвай» (м. Кривий Ріг).
Дані записи щодо працевлаштування позивача містяться у трудовій книжці позивача (Серія НОМЕР_1 ).
З 26.08.2020 року і дотепер позивач проходить військову службу за контрактом у Збройних Силах України, що підтверджено контрактом про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 28.08.2020 року.
У 2020 році позивач отримав дохід від здійснення адвокатської діяльності у розмірі 11 500 грн. про що зазначено у таблиці 1 до Звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2020 рік (Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2020 рік) та сплатив через банк суму нарахованого єдиного внеску у розмірі 2530 грн. (квитанція від 10.07.2020 р. та квитанція від 14.08.2020 р.).
В той же час, незважаючи на відсутність доходу від здійснення адвокатської діяльності, протягом 1-4 кварталів 2019 року, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування сплачувався щомісяця роботодавцями позивача у розмірі не менше мінімального (довідка про дохід № 000002 від 23.04.2021 р.; довідка про дохід № 20 від 15.01.2021 р. та довідкою про застраховану особу (ОК-5) ).
Як було встановлено судом під час розгляду справи, в інтегрованій картці платника по коду бюджетної класифікації 71040000 ОСОБА_1 рахувалась заборгованість в сумі 7063,30 грн.
Станом на 31.12.2019 року переплата складала 2,00 грн. за період за IV квартал 2019 року по стоку 20 січня 2020 року нараховано 2754,18 грн.; за І квартал 2020 року по строку 21 квітня 2020 року 2078,12 грн.; за ІІ квартал 2020 року по строку 20 липня 2020 року нараховано 1039,06 грн.; за ІІІ квартал 2020 року по строку 19 жовтня 2020 року нараховано 3178,12 грн.
В 2020 році позивачу нараховано 9049,48 грн.
При цьому, в 2020 році позивачем сплачено 5284,18 грн. Таким чином, станом на 31 грудня 2020 року сума недоїмки становила 3763,30 грн. (9049,48 грн. - 2,00 грн. - 5284,18 грн.). За період IV квартал 2020 року по строку 19 січня 2021 року нараховано 3300 грн.
Таким чином, станом на 31 січня 2021 року сума недоїмки становила 7063,30 грн. (3763,30 грн.+3300 грн.).
З матеріалів справи убачається, що спірну вимогу отримано ОСОБА_1 06.04.2021 року, що підтверджено копією поштового повідомлення про вручення поштового відправлення, яке долучено ГУ ДПС у Дніпропетровські області до відзиву на позовну заяву.
Вважаючи зазначену вимогу про сплату боргу (недоїмки) протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.
У ч. 2 ст. 19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
За приписами підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Незалежна професійна діяльність - це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Згідно з підпунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
За приписами статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з дотриманням внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний стати на облік у контролюючих органах в порядку, встановленому законодавством України.
Статтею 63 ПК України регламентовано загальні положення щодо обліку платників податків.
За приписами пунктів 63.1, 63.2 статті 63 ПК України облік платників податків ведеться з метою створення умов для здійснення контролюючими органами контролю за правильністю нарахування, своєчасністю і повнотою сплати податків, нарахованих фінансових санкцій, дотримання податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Взяттю на облік або реєстрації у контролюючих органах підлягають всі платники податків. Взяття на облік у контролюючих органах юридичних осіб, їх відокремлених підрозділів, а також самозайнятих осіб здійснюється незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того або іншого податку та збору.
Згідно з пунктом 178.1 статті 178 ПК України (яка регламентує оподаткування доходів, отриманих фізичною особою, яка провадить незалежну професійну діяльність) особи, які мають намір здійснювати незалежну професійну діяльність, зобов`язані стати на облік у контролюючих органах за місцем свого постійного проживання як самозайняті особи та отримати довідку про взяття на облік згідно із статтею 65 цього Кодексу.
За приписами пунктів 65.2, 65.3 статті 65 ПК України облік самозайнятих осіб здійснюється шляхом внесення до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (далі - Державний реєстр) записів про державну реєстрацію або припинення підприємницької діяльності, незалежної професійної діяльності, перереєстрацію, постановку на облік, зняття з обліку, внесення змін стосовно самозайнятої особи, а також вчинення інших дій, які передбачені Порядком обліку платників податків, зборів. Для взяття на облік фізичної особи, яка має намір провадити незалежну професійну діяльність, така особа повинна подати заяву та документи особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) або через уповноважену особу до контролюючого органу за місцем постійного проживання.
Відповідно до пункту 6.7 Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 9 грудня 2011 року №1588, для взяття на облік фізична особа, яка має намір провадити незалежну професійну діяльність, у строк 10 календарних днів після державної реєстрації незалежної професійної діяльності у відповідному уповноваженому органі та отримання свідоцтва про реєстрацію чи іншого документа (дозволу, сертифіката тощо), що підтверджує право фізичної особи на провадження незалежної професійної діяльності, зобов`язана подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) або через уповноважену особу до контролюючого органу за місцем свого постійного проживання; заяву за формою №5-ОПП; копію Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, якщо заявник є адвокатом, який провадить адвокатську діяльність індивідуально.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року №5076-VI (далі - Закон №5076-VI) адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Відповідно до частини третьої статті 4, частини першої статті 13 Закону № 5076-VI адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.
Отже, проаналізувавши наведені вище положення ПК України та Закону №5076-VI, суд дійшов висновку, що фізична особа, яка має намір провадити незалежну професійну діяльність, у тому числі й адвокатську, підлягає взяттю на облік у контролюючому органі. Поряд із тим особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, вважається самозайнятою лише за умови, що вона не є найманим працівником.
Такий висновок випливає із буквального тлумачення положень підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України.
У свою чергу, адвокат може здійснювати свою діяльність у таких організаційних формах: індивідуально, у складі адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання. Водночас, посада юриста на підприємстві (установі, організації), що не займається адвокатською діяльністю, в такому переліку відсутня, а тому адвокат, який працює за трудовим договором на подібній посаді, як у випадку позивача, не зможе відобразити це місце роботи в Єдиному реєстрі адвокатів України і буде змушений обрати у ньому інформацію щодо своєї індивідуальної адвокатської діяльності, як єдиний із дозволених Законом варіантів організаційних форм діяльності адвоката.
Тобто, адвокат, який працює за трудовим договором на такій посаді, одночасно перебуває у двох статусах: з одного боку - найманого працівника, який працює за трудовим договором, а з іншого - адвоката, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально.
Більш того, якщо адвокат обирає індивідуальну діяльність, цьому кореспондує обов`язок стати на облік в контролюючому органі та сплачувати єдиний соціальний внесок на умовах, визначених Законом України від 8 липня 2010 року №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»; якщо ж особа працює за трудовим договором, платником єдиного внеску за неї, відповідно до цього ж Закону, є її роботодавець (підприємство, установа та організація, яке використовує працю фізичної особи на умовах трудового договору або на інших умовах, передбачених законодавством). При цьому база нарахування єдиного соціального внеску для означених вище платників податку є різною (сума нарахованої працівникові заробітної плати та сума доходу (прибутку), отриманого від незалежної професійної діяльності).
При цьому, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до даних Єдиного реєстру адвокатів України Гуцалюк П.О. зареєстрований як адвокат, обліковується у Раді адвокатів Дніпропетровської області (свідоцтво № 589 від 26 вересня 2012 року, рішення Херсонської обласної кваліфікаційно- дисциплінарної комісії адвокатури від 26 вересня 2012 року № 196), здійснював індивідуальну адвокатську діяльність. Право на заняття адвокатською діяльністю зупинено з 14 грудня 2020 року на підставі заяви.
Позивач офіційно працевлаштований найманим працівником, за якого сплачується ЄСВ у встановленому порядку.
У 2020 році позивач працював по трудовому договору з наступними господарюючими суб`єктами: 09.01.2020 року - начальник юридичного відділу ТОВ «Дизельний завод» (м. Кривий Ріг); 17.04.2020 року - головний юрисконсульт у ФОП ОСОБА_2 (м. Кривий Ріг); 19.06.2020 р. - дотепер - провідний юрисконсульт комунального підприємства «Швидкісний трамвай» (м. Кривий Ріг). Дані записи щодо працевлаштування позивача містяться у трудовій книжці позивача (Серія НОМЕР_1 ). З 26.08.2020 року і дотепер позивач проходить військову службу за контрактом у Збройних Силах України, що підтверджено контрактом про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 28.08.2020 року. У 2020 році позивач отримав дохід від здійснення адвокатської діяльності у розмірі 11 500 грн. про що зазначено у таблиці 1 до Звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2020 рік (Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2020 рік) та сплатив через банк суму нарахованого єдиного внеску у розмірі 2530 грн. (квитанція від 10.07.2020 р. та квитанція від 14.08.2020 р.). В той же час, незважаючи на відсутність доходу від здійснення адвокатської діяльності, протягом 1-4 кварталів 2019 року, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування сплачувався щомісяця роботодавцями позивача у розмірі не менше мінімального (довідка про дохід № 000002 від 23.04.2021 р.; довідка про дохід № 20 від 15.01.2021 р. та довідкою про застраховану особу (ОК-5) ).
При цьому позивач вже зареєстрований як платник податку, перебуває на обліку в податковому органі відповідно до статті 70 ПК України та йому присвоєно реєстраційний номер облікової картки платника податків.
Більш того, трудові правовідносини позивача з роботодавцем регламентовані Кодексом законів про працю України. Доказів отримання позивачем у період його роботи за трудовим договором доходів від провадження адвокатської діяльності індивідуально в цій справі не встановлено.
Відповідно до приписів пункту 63.1 статті 63 ПК України облік платників податків ведеться з метою створення умов для здійснення контролюючими органами контролю за правильністю нарахування, своєчасністю і повнотою сплати податків, нарахованих фінансових санкцій, дотримання податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Верховний Суд у постановах від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та від 5 березня 2020 року (справа №824/509/19-а) досліджував проблематику питання щодо адміністрування Законом №2464-V єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює, та у своєму рішенні зазначив, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок лише за умови, що така особа не є найманим працівником. Наявність в особи Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує його право як адвоката на здійснення незалежної професійної діяльності, однак не є доказом безпосереднього здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу.
З урахуванням встановлених у цій справі обставин та правової позиції Верховного Суду, суд вважає, що трактування відповідачем положень законодавства, викладене в індивідуальній податковій консультації, щодо обов`язку позивача реєструватися в контролюючому органі як самозайнята особа, є хибним, оскільки позивач є найманим працівником, працює за трудовим договором та не має наміру здійснювати незалежну професійну діяльність у статусі адвоката.
Крім того, слід звернути увагу на правову позицію викладену у Постанові ВС/КАС від 27.05.2020 р. у справі № 500/576/19:
«…Фізична особа, яка має намір провадити незалежну професійну діяльність, у тому числі й адвокатську, підлягає взяттю на облік у контролюючому органі. Поряд із тим особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, вважається самозайнятою лише за умови, що вона не є найманим працівником. Такий висновок випливає із буквального тлумачення положень пп. 14.1.226 п.14.1 ст. 14 ПК України.
У свою чергу, адвокат може здійснювати свою діяльність у таких організаційних формах: індивідуально, у складі адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання. Водночас, посада юриста на підприємстві (установі, організації), що не займається адвокатською діяльністю, в такому переліку відсутня, а тому адвокат, який працює за трудовим договором на подібній посаді, як у випадку позивача, не зможе відобразити це місце роботи в Єдиному реєстрі адвокатів України і буде змушений обрати у ньому інформацію щодо своєї індивідуальної адвокатської діяльності, як єдиний із дозволених Законом варіантів організаційних форм діяльності адвоката.
Тобто, адвокат, який працює за трудовим договором на такій посаді, одночасно перебуває у двох статусах: з одного боку - найманого працівника, який працює за трудовим договором, а з іншого - адвоката, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально.
Таким чином, колегія суддів ВС/КАС дійшла висновку, що наявність в особи свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує його право як адвоката на здійснення незалежної професійної діяльності, однак не є доказом безпосереднього здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу…».
На правову позицію викладену у Постанові Верховного Суду від 05.03.2020 р. у справі № 824/509/19-а:
«…особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижчу розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний…».
На правову позицію викладену у Постанові від 13 листопада 2018 року у справі №813/4686/16:
«Визначальним для вирішення адміністративних справ зі сплати ЄСВ є встановлення фактів несплати (несвоєчасної сплати) позивачем ЄСВ на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, а саме - зворотного боку облікової картки платника, а також первинних документів щодо нарахування (декларації, розрахунки) та сплати (платіжні доручення).».
На правову позицію викладену у Постанові від 28 березня 2019 року у справі №820/6324/17:
«Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження адвокатом, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності як самозайнята особа та отримання доходу від такої діяльності.
При цьому, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської діяльності.».
Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).
Судом також враховується п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, згідно якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Крім того, у справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
З огляду на встановлене суд приходить про задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 908 грн., що документально підтверджується квитанцією №59 від 15.04.2021 року.
Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду в сумі 908 грн. підлягає стягненню з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань.
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 242-243, 245-246, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) - задовольнити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник