Справа № 160/12164/20
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 червня 2021 року м. Дніпросправа № 160/12164/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Дніпровського апеляційного суду та Державної судової адміністрації України

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року (головуючий суддя Кадникова Г.В.)

в адміністративній справі №160/12164/20 за позовом ОСОБА_1 до відповідача Дніпровського апеляційного суду, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, Державна судова адміністрація України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка, ОСОБА_1 , звернулася 01.10.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача Дніпровського апеляційного суду, третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, просила суд:

- визнати протиправним та скасування наказу Голови Дніпровського апеляційного суду №39 від 24.04.2020 «Про обмеження, що застосовуються при нарахуванні суддівської винагороди суддям Дніпровського апеляційного суду», який був застосований до позивача;

- визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст.29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік»;

- зобов`язати відповідача провести перерахунок суддівської винагороди позивачу за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст.130 Конституції України, ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити недоотриману частину у розмірі 545 440грн.24коп.

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць у розмірі 173 480грн. ;

- зобов`язати відповідача як суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у десятиденний строк звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначає, що працює на посаді судді Дніпровського апеляційного суду, однак, суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 року нараховано та виплачено на підставі ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», а не ст.130 Конституції України та ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до зменшення її розміру і, відповідно, порушення прав та гарантій.

Ухвалою суду першої інстанції від 26.10.2020 у справу залучено третю особу-2 - Державну судову адміністрацію України.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.11.2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Голови Дніпровського апеляційного суду №39 від 24.04.2020 «Про обмеження, що застосовуються при нарахуванні суддівської винагороди суддям Дніпровського апеляційного суду», який був застосований до позивачки.

Визнано протиправними дії Дніпровського апеляційного суду щодо нарахування та виплати позивачці суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст.29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік».

Зобов`язано Дніпровський апеляційний суд провести перерахунок суддівської винагороди позивачки за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки) на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виходячи з базового розміру посадового окладу судді 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а також надбавки за вислугу років 60% від посадового окладу та 15% за науковий ступінь, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період квітень-серпень 2020 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині виплати суддівської винагороди за один місяць.

Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що розмір суддівської винагороди не відповідає розміру, встановленому статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», тому відповідачем порушено право позивача на належне матеріальне забезпечення.

З рішення суду першої інстанції не погодилися відповідач у справі та третя особа-2 (Державна судова адміністрація України) та надали (кожен окремо) апеляційні скарги. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позову.

Кожен окремо посилається на те, що Дніпровський апеляційний суд та Державна судова адміністрація України, що Верховною Радою України 13 квітня 2020 р. прийнято Закон України №553-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", який набрав чинності 18 квітня 2020 р, яким встановлено обмеження нарахування, зокрема, суддівської винагороди - у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 р., тому, нарахована суддівська винагорода у вказаний період обмежується максимальним розміром 47 230 грн. на місяць.

Також відповідач зазначає, що він не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості здійснювати нарахування та виплату суддівської винагороди без обмежень, встановлених статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 533-ІХ).

Відзив на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті спору.

Третя особа-1 правом на надання пояснень щодо апеляційних скарг не скористалася.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження відповідно до ст. 311 КАС України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що Постановою Верховної Ради України «Про обрання судді» 22.05.2008 року позивачка призначена безстроково на посаду судді апеляційного суду Дніпропетровської області. Указом Президента України «Про переведення суддів» №297/2018 від 28.09.2018 року позивача переведено на посаду судді Дніпровського апеляційного суду. Наказом голови Дніпровського апеляційного суду №14-к від 01.10.2018 року позивачці встановлено щомісячну доплату з жовтня року за вислугу років у розмірі 60% від посадового окладу судді. Наказом голови Дніпровського апеляційного суду №271-к від 20.11.2019 року позивачці встановлено доплату за науковий ступінь кандидата юридичних наук у розмірі 15%. У період з 01.01.2020 по 18.04.2020 року позивачці нарахована суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувся посадовий оклад, виходячи з 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, доплата за вислугу років в розмірі 60% від посадового окладу та 15% за науковий ступінь.

За період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року позивачу нараховано та виплачено суддівську винагороду в обмеженому розмірі згідно ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» - у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року, а саме 47230грн.

Позивачка вважає протиправними обмеження суддівської винагороди, що здійснені відповідачем в період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», Закон України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Предметом спору є протиправність/правомірність дій/рішень відповідача щодо обмеження суддівської винагороди позивачці в період з 18.04.2020 по 28.08.2020.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Отже, вказана норма чітко передбачає, що у Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів.

При цьому норма Конституції України є нормою прямої дії та за своєю правовою природою юридична сила цієї норми є вищою у порівнянні з іншими нормами. Водночас, конституційною нормою встановлено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

В силу частини 1 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Водночас, Конституційною нормою, чітко визначено, що саме у Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів.

Слід зазначити, що видатки бюджету - це кошти, що спрямовуються на здійснення програм та заходів, передбачених відповідним бюджетом.

В аспекті положень частини 1 статті 130 Конституції України («Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів»), необхідно розуміти, що:

- фінансування всіх судів в Україні повинне забезпечуватися державою виключно за рахунок коштів Державного бюджету України;

- від імені держави забезпечення фінансування судів здійснюють Кабінет Міністрів України шляхом розроблення та подання до Верховної Ради України проекту закону про Державний бюджет України та Верховна Рада України шляхом затвердження Державного бюджету України виключно законом України, здійснення контролю за його виконанням і прийняття рішення щодо звіту про його виконання;

- у Державному бюджеті України мають визначатися окремо для всіх судів України видатки на їх утримання не нижче рівня, що надає можливість незалежного здійснення правосуддя, з подальшим забезпеченням повного і своєчасного виділення таких видатків;

- органи виконавчої влади беруть участь в організаційному забезпеченні функціонування судів і діяльності суддів у випадках та в порядку, передбачених Конституцією України та законами України ((пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положень частини 1 статті 130 Конституції України (справа про фінансове забезпечення діяльності судів) від 11 березня 2010 року № 7-рп/2010).

Отже, виплата суддівської винагороди залежить від того, як у Державному бюджеті України визначаються видатки на утримання судів.

Крім того, конституційною нормою встановлено, що безпосередньо держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

Відповідно до ч. 2 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно з ч. 3 ст. 135 вказаного Закону базовий розмір посадового окладу судді становить:

1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Частиною 4 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються регіональні коефіцієнти.

Відповідно до ч. ч. 5 - 8 ст. 135 вказаного Закону, суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 %, більше 5 років - 20%, більше 10 років - 30 %, більше 15 років - 40 %, більше 20 років - 50 %, більше 25 років - 60 %, більше 30 років - 70 %, більше 35 років - 80 % посадового окладу.

Суддям, які обіймають посади заступника голови суду, секретаря, голови судової палати, секретаря Пленуму Верховного Суду, секретаря Великої Палати Верховного Суду, виплачується щомісячна доплата в розмірі 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду, голові суду 10 % посадового окладу судді відповідного суду.

Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 % посадового окладу судді відповідного суду.

Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Цілком таємно", - 10% посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Таємно", - 5% посадового окладу судді відповідного суду.

Відповідно до ч. 9 ст. 135 вказаного Закону обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Аналіз норм статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" дає підстави для висновку, що держава зобов`язана виконувати конституційні приписи щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів.

Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що 2020 рік став роком тяжких випробувань не тільки для Української держави, а і для всього світу.

Так, пандемія COVID-19 зумовила форс мажорні обставини не тільки для економіки України, а й для високо розвинутих країн світу.

Зокрема Україна в 2020 році здійснила ряд заходів щодо боротьби з COVID-19 та захисту економіки держави:

- 12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину;

- 18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29 наступного змісту:

«Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому, у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі, в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України, відповідно до частини другої цієї статті)».

Отже, Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29 наступного змісту, держава здійснила певні заходи для запобіганню кризи, пов`язаної з COVID-19.

Такий захід був вимушеним кроком для держави та направлений на подолання негараздів у країні, що виникли у зв`язку з COVID-19, при цьому такий захід мав тимчасовий, а не постійний характер.

На час спірних правовідносин (квітень-серпень 2020 року) норми Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29 не були визнані неконституційними, отже підлягали застосуванню, що і було вчинено відповідачем, оскільки не застосування вказаних норм потягнули б відповідальність, встановлену законом, та, зокрема, неможливість виплати Державною казначейською службою суддівської винагороди у більшому розмірі, ніж передбачено в той період Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX.

Натомість, Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 було визнано неконституційними положення:

- частин першої, третьої статті 29 Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14 листопада 2019 року № 294-IX зі змінами;

- абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II „Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-IX.

При цьому, на час з 18 квітня по 28 серпня 2020 року не були визнані неконституційними частини перша, третя статті 29 Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14 листопада 2019 року № 294-IX зі змінами та абзац дев`ятий пункту 2 розділу II „Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-IX.

Судова влада, є однією з гілок державної влади. Судову владу реалізовують судді, та у визначених законом випадках, присяжні шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур (ст. 1 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів").

При цьому, держава забезпечує загальносуспільні потреби за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансової можливості держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і прагнути до збалансованого бюджету України (рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 №3-рп/2012).

Отже держава зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і прагнути до збалансованого бюджету України.

Слід зазначити, що відповідач у справі, як суб`єкт владних повноважень, має діяти в межах бюджетних зобов`язань та бюджетних видатків.

Зокрема, суб`єкт владних повноважень, не може діяти на власний розсуд поза межами бюджетних зобов`язань та бюджетних видатків.

Вирішуючи спір по суті адміністративний суд повинен встановити наявність або відсутність протиправних дій відповідача, які порушують права та інтереси позивача, тобто встановити порушення відповідачем (суб`єктом владних повноважень) норм закону.

Однак, в діях відповідача не встановлено порушення норм закону, оскільки відповідач діяв у відповідності до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX.

Натомість, колізія, що утворилася між нормами статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не дає підстави для покладення відповідальності за це безпосередньо на відповідача.

При цьому в суді апеляційної інстанції відсутні можливості залучити іншого відповідача у справу.

В силу частин 1, 3, 5 ст. 148, ст. 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють, зокрема, щодо місцевих судів -територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком щодо Верховного Суду, Вищої ради правосуддя, апеляційної палати вищого спеціалізованого суду, а також у цілому щодо апеляційних, місцевих судів.

Суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Державна судова адміністрація України та її територіальні органи є державними органами у системі правосуддя, які здійснюють організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах своїх повноважень та в межах бюджетних призначень.

Державна судова адміністрація України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України, територіальні управління є розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня.

З метою встановлення розміру суддівської винагороди позивачки у період з 18.04.2020 по 28.08.2020 судом апеляційної інстанції було здійснено запит до відповідача для надання інформації щодо нарахування та виплати суддівської винагороди позивачці (Ухвала від 29.03.2021).

На виконання вимог Ухвали від 29.03.2021 відповідачем надана інформація щодо нарахування та виплати суддівської винагороди позивачці у період з 18.04.2020 по 28.08.2020 року, згідно якої вбачається що нарахування та виплати відбулися з обмеженням.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідач (як суб`єкт владних повноважень) позбавлений можливості надавати оцінку будь-якому закону на предмет його конституційності, а також позбавлений можливості на свій розсуд обирати для застосування той чи інший закон, яким визначається розмір суддівської винагороди (норми Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX (щодо статті 29) чи норми статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»?).

Тому відповідачем з 18.04.2020 року, правомірно нараховані та виплачені позивачці суми суддівської винагороди з обмеження, що була встановлена нормами Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX.

Поза межами норм цього закону відповідач не міг діяти, тому відсутня вина відповідача щодо нарахування позивачці у спірний період суддівської винагороди з обмеженням.

Відповідно до статей 22, 23 Бюджетного кодексу України за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на:

- головних розпорядників бюджетних коштів;

- розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Так, головним розпорядників бюджетних коштів (щодо суддівської винагороди) є Державна судова адміністрація України.

Розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня (щодо суддівської винагороди) є, зокрема, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області.

Головний розпорядник бюджетних коштів, зокрема:

- отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет);

- приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань;

- затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством;

- здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі;

- здійснює внутрішній контроль за повнотою надходжень, взяттям бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачами бюджетних коштів і витрачанням ними бюджетних коштів.

Будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Пропозиції про внесення змін до бюджетних призначень подаються та розглядаються у порядку, встановленому для складання проекту бюджету.

Витрати відповідно до внесених змін до бюджетних призначень здійснюються лише після набрання чинності законом (рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, відповідної місцевої ради), яким внесено такі зміни, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів.

Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства.

Витрати бюджету на покриття таких зобов`язань не здійснюються.

Вимоги фізичних і юридичних осіб щодо відшкодування збитків та/або шкоди за зобов`язаннями, взятими розпорядниками бюджетних коштів без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), стягуються з осіб, винних у взятті таких зобов`язань, у судовому порядку.

Казначейство України здійснює реєстрацію та облік бюджетних зобов`язань розпорядників бюджетних коштів і відображає їх у звітності про виконання бюджету.

При реєстрації та обліку бюджетних зобов`язань здійснюється перевірка відповідності напрямів витрачання бюджетних коштів бюджетному асигнуванню, паспорту бюджетної програми.

Аналіз вищезазначених норм та обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач міг здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, оскільки зобов`язання, взяті без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України є порушенням бюджетного законодавства; при цьому, при реєстрації та обліку бюджетних зобов`язань органами казначейства здійснюється перевірка відповідності напрямів витрачання бюджетних коштів бюджетному асигнуванню, паспорту бюджетної програми.

Тому, у періоді з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року відповідач не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України від 13.04.2020 року №553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

При цьому, наявність або відсутність у відповідного фінансування на виплату суддівської винагороди не впливала на можливість її виплати у періоді з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року у встановленому ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» розмірі, оскільки Законом України від 13.04.2020 року №553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» були передбачені відповідні обмеження; виплата без обмежень вважається порушенням бюджетного законодавства, яке тягне за собою відповідальність.

Отже, відповідач, виплачуючи позивачці суддівську винагороду в період квітень-серпень 2020 року з обмеженням, діяв у відповідності до вимог Закону України від 13.04.2020 року №553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», що дає підстави для відмови у задоволенні позову.

Таким чином, діючи в період квітень-серпень 2020 року в межах норм Закону України від 13.04.2020 року №553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», відповідачем не вчинено дій, що порушують права позивачки, оскільки відповідач діяв в межах вказаного бюджетного закону та в межах бюджетних асигнувань.

При цьому особа, визначивши, що її права порушені, не позбавлена права пред`явити вимоги до іншого суб`єкта владних повноважень для захисту своїх прав.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції суд першої інстанції не врахував наявність норм Закону України від 13.04.2020 року №553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (в період квітень-серпень 2020 року) щодо обмеженого розміру суддівської винагороди та припустився помилкового висновку про можливість не застосування відповідачем бюджетного зобов`язання. При цьому посадова особа за недотримання бюджетного зобов`язання несе відповідальність.

19.05.2021 року судом апеляційної інстанції було здійснено запит до ДСА (Державної судової адміністрації України) з метою надати інформацію щодо наявності/відсутності дефіциту видатків на оплату праці суддів в 2020 році у період з 18.04.2020 по 28.08.2020, та чи були виділені державою у 100% розмірі кошти для оплати суддівської винагород в цей період?

У зв`язку з вказаним запитом до ДСА розгляд справи відкладено до 29.06.2021 (ухвала від 19.05.2021).

У відповіді на вказаний запит зазначено, що кошторисні призначення Дніпровського апеляційного суду для місцевих загальних судів за кодом економічної класифікації (КЕКВ) 2111 «Заробітна плата» станом на 31.12.2020 року становили 109 708,1тис. грн. Відповідної суми бюджетних асигнувань вистачало для виплати всієї суми суддівської винагороди за 2020 рік, нарахованої Дніпровським апеляційним судом. Кредиторська заборгованість по виплаті суддівської винагороди станом на 31.12.2020 року відсутня. Одночасно Державна судова адміністрація України поінформувала, що зміни до кошторису Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області стосовно зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» Державною судовою адміністрацією України у 2020 році не вносилися.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що оскільки відповідач не мав можливості діяти за межами видатків державного бюджету, то відсутні підстави для визнання протиправними дій відповідача щодо виплати позивачці суддівської винагороди в обмеженому розмірі у період з 18.04.2020 по 28.08.2020.

Вищезазначене є мотивом для врахування судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційних скаргах, оскільки аргументи відповідача та третьої особи-2 та нормами законодавства, що регулюють дані правовідносини спростовують доводи, викладені позивачем.

Доводи апеляційних скарг спростовують правове обґрунтування, покладеного в основу рішення суду першої інстанції, тому можуть бути підставою для його скасування.

В силу ч. 5 ст. 328 КАС України рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Отже, апеляційні скарги підлягають задоволенню, рішення суду першої інстанції слід скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст., ст.315, 317, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Дніпровського апеляційного суду та Державної судової адміністрації України задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до відповідача Дніпровського апеляційного суду, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, Державна судова адміністрація України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

В повному обсязі постанова виготовлена 06.07.2021.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова