Справа № 440/6507/20
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2021-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року м. ПолтаваСправа № 440/6507/20
Полтавський окружний адміністративний суд у складі:
судді - Канигіної Т.С.,
за участю:
секретаря судового засідання - Скорика С.В.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - Сінельникова Д.О.,
представника відповідача - Ляшенка О.О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

10.11.2020 ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, а саме просить:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 у частині невиплати ОСОБА_1 належної та повної суми одноразової грошової допомоги після укладення першого контракту, грошової компенсації за піднайом житлового приміщення та грошової компенсації у зв`язку із порушенням строків виплати грошового забезпечення;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити на користь ОСОБА_1 доплату суми одноразової грошової допомоги після укладення першого контракту в розмірі 2931,00 грн;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити на користь ОСОБА_1 виплату грошової компенсації у зв`язку із порушенням строків виплати грошового забезпечення в розмірі 5481,91 грн;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити на користь ОСОБА_1 виплату грошової компенсації за піднайом житлового приміщення у розмірі 11400,00 грн;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 відшкодувати завдану ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 30000,00 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначила, що 29.10.2019 між нею та Військовою частиною укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, згідно з яким позивач взяла на себе обов`язок проходити військову службу у Збройних Силах України протягом дії контракту. Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по особовому складу) від 14.07.2020 №50-рс ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас відповідно до пункту "ґ" (через сімейні обставини) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу". Водночас, Військовою частиною НОМЕР_1 не проведено з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, а саме: не виплачена ОСОБА_1 належна та повна сума одноразової грошової допомоги після укладення першого контракту, грошової компенсації за піднайом житлового приміщення та грошової компенсації з огляду на порушення строків виплати грошового забезпечення. Позивач вважає вищезазначені дії протиправними.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №440/6507/20; вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 16.12.2020 /а.с. 63/.
08.12.2020 до суду надано відзив. У наданому відзиві представник відповідача зазначив, що позивач набула право на отримання одноразової грошової допомоги після підписання першого контракту - 29.10.2019, проте, змогла реалізувати зазначене право після закінчення навчального закладу, призначення на посаду та початку виконання обов`язків за посадою, що відбулося 27.02.2020. Враховуючи зазначене, виплату одноразової грошової допомоги після підписання першого контракту позивачу здійснено на підставі норм діючих у 2019 календарному році. Позивач також проінформована про можливість виключення її зі списків військової частини до проведення з нею всіх розрахунків. Крім того, за доводами відповідача, на підтвердження необхідності виплати грошової компенсації за піднайом житлового приміщення ОСОБА_1 зазначає, що подавала рапорт на отримання грошової компенсації за піднайом житла, проте, не додає наведену копію рапорту до позову. З огляду на викладене, Військова частини НОМЕР_1 заперечує вимоги позивача щодо виплати грошової компенсації за піднайом житлового приміщення /а.с. 67-78/.
Протокольною ухвалою суду від 16.12.2020 підготовче засідання відкладено до 13.01.2021 з огляду на задоволення клопотання позивача про відкладення підготовчого засідання /а.с. 82/.
Протокольною ухвалою суду від 13.01.2021 у підготовчому засіданні оголошено перерву до 02.02.2021 з огляду на необхідність надання додаткових доказів у справі /а.с. 88-89/.
Протокольною ухвалою суду від 02.02.2021 у підготовчому засіданні оголошено перерву до 15.02.2021 з огляду на необхідність надання додаткових доказів у справі /а.с. 103/.
Протокольною ухвалою суду від 15.02.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляді по суті на 03.03.2021 /а.с. 110/.
Протокольною ухвалою суду від 03.03.2021 відкладено розгляд справи до 31.03.2021 з огляду на задоволення клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи /а.с. 127/.
Протокольною ухвалою суду від 31.03.2021 оголошено перерву у судовому засіданні до 22.04.2021 з огляду на необхідність надання додаткових пояснень та для вирішення питання про виклик особи для допиту в якості свідка /а.с. 143-144/.
22.04.2021 розгляд справи не відбувся з огляду на перебування судді на лікарняному; судове засідання призначено на 03.06.2021 /а.с . 149/.
Протокольною ухвалою суду від 03.06.2021 у судовому засіданні оголошено перерву до 30.06.2021 з огляду на необхідність надання додаткових пояснень /а.с. 155/.
У судовому засіданні 30.06.2021 позивач та її представник позов підтримали та просили суд його задовольнити. Представник відповідача заперечував проти позову, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що 29.10.2019 ОСОБА_1 укладено перший контракт на проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу. Пунктом 3 зазначеного контракту передбачено, що він є строковим та укладений відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на три роки /а.с. 12-13/.
Відповідно до витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по строковій частині) від 14.07.2020 №156 старшого солдата ОСОБА_1 , оператора радіорелейної станції Р-409 взводу зв`язку роти зв`язку польового вузла зв`язку, звільнену з військової служби у запас наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по особовому складу) від 14.07.2020 №50-рс відповідно до пункту "ґ" (через сімейні обставини) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", вирішено вважати такою, що справи та посаду здала 14.07.2020 /а.с 22-23/.
У листі тво начальника Полтавського зонального відділу Військової служби правопорядку від 28.08.2020 №2587 зазначено, що до Полтавського зонального відділу Військової служби правопорядку з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, відповідно до частини третьої статті 7 Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 №393/96-ВР за належністю надійшло звернення ОСОБА_1 від 22.07.2020 (вх. від 30.07.2020 №2771) щодо неправомірних дій, вчинених окремими посадовими особами Військової частини НОМЕР_1 . У ході проведення перевірки, викладені у заяві факти частково знайшли своє об`єктивне підтвердження, а саме: виявлено порушення чинного законодавства-щодо порядку виплати грошового забезпечення та соціального захисту військовослужбовців Збройних Сил України. Згідно з постановою КМУ №704 (у редакції постанови КМУ №103) розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, а також сума одноразової грошової допомоги військовослужбовцям після підписання ними першого контракту, є стала величина розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018. Тому сума одноразової грошової допомоги військовослужбовцям після підписання першого контракту у 2019 році, у порівнянні з 2018 роком, не змінювалася, оскільки залежить вона від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01.01.2018, що становить 1762,00 грн, а не 1921,00 грн (станом на 01.01.2019). Перевіркою встановлено, що згідно з пунктом 11 контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, укладеного Міністерством оборони України з одного боку, та громадянкою ОСОБА_1 з іншого боку, контракт набирає чинності з 29.10.2019. Тому виплату одноразової грошової допомоги після підписання першого контракту позивачу здійснено на підставі норм діючих у 2019 календарному році та у відповідній сумі. При цьому виявлено порушення вимог пункту 5 Порядку виплати грошової компенсації військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони та військовослужбовцям, відрядженим до Міністерства освіти і науки, Державного космічного агентства, за піднайом (найом) ними житлових приміщень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.06.2013 №450 (зі змінами), а саме: для отримання грошової компенсації за піднайом житла не обов`язкова реєстрація місця проживання військовослужбовців та членів їхніх сімей за місцем проходження служби, а також не потрібно перебувати на черзі на службове житло (на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов через забезпечення службовими житловими приміщеннями). З метою притягнення до дисциплінарної відповідальності посадових осіб винних у порушенні вимог чинного законодавства наведеної сфери службової діяльності, на адресу командира Військової частини НОМЕР_1 буде направлено подання про розгляд вищезазначеного питання /а.с. 28-31/.
28.09.2020 позивач звернулась до ВЧ НОМЕР_1 з листом-вимогою, у якому зазначила, що після звільнення з військової служби з нею не проведений повний та своєчасний розрахунок зі сплати належних їй грошових коштів, просила у добровільному порядку: здійснити виплату (доплату) належної суми за перший контракт у розмірі 2600,00 грн; виплатити компенсацію за піднайом житла за 4 місяці у розмірі 10800,00 грн; виплатити грошову компенсацію (середній заробіток за час прострочення повного розрахунку на момент звільнення) за шість днів; зобов`язати керівництво Військової частини НОМЕР_1 видати направлення на проходження військово-лікарської комісії для визначення факту та ступеню захворювання, набутого за час проходження військової служби та пов`язаного з виконанням службових обов`язків із проходження військової служби /а.с. 20/.
Листом Військової частини НОМЕР_1 від 06.10.2020 вих. №1546/32/15/857 повідомлено позивача про те, що виплата одноразової грошової винагороди за перший контракт позивачу здійснена відповідно вимог наказу Міністра Оборони України від 07.06.2018 №280 та телеграми Міністра Оборони України від 28.12.2018 вих. 248/9240 станом на 2019 рік у розмірі 13885,00 грн, оскільки позивач призвана на військову службу за контрактом у жовтні 2019 року. Стосовно виплати компенсації за піднайом жилого приміщення, відповідно до вимог Постанови КМУ від 26.06.2013 №450 "Про розмір і порядок виплати грошової компенсації військовослужбовцям Збройних Сил ... за піднайом (найом) ними житлових приміщень" грошова компенсація виплачується починаючи з дня реєстрації поданого в установленому порядку рапорту військовослужбовця. У діловодство військової частини відповідного рапорту позивачем не надавалось. Виплатити середній заробіток неможливо у зв`язку з наданням позивачем згоди на виключення зі списків військової частини, рапорт від 14.07.2020 про згоду виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 (вх. №3891 від 14.07.2020). Крім того, направлення для проходження військово-лікарської комісії надається тільки військовослужбовцям військової частини, які проходять військову службу. Відповідно до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 №402 (зі змінами), пунктом 22.12 визначено: "постанова ВЛК про ступінь придатності військовослужбовця до військової служби чинна протягом 12 місяців з моменту проведення медичного огляду" /а.с. 58/.
Вважаючи протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 у частині невиплати ОСОБА_1 належної та повної суми одноразової грошової допомоги після укладення першого контракту, грошової компенсації за піднайом житлового приміщення, грошової компенсації у зв`язку із порушенням строків виплати грошового забезпечення, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та відповідним доводам сторін, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон №2011-ХІІ).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону №2011-ХІІ дія цього Закону поширюється на: військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.
За приписами частини другої статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять, зокрема, одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
У підпункті 8 пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" №704 від 30.08.2017 (далі Постанова №704) визначено виплачувати одноразову грошову допомогу військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу після укладення ними першого контракту в таких розмірах: особам рядового складу - вісім розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року; особам сержантського і старшинського (молодшого начальницького) складу - дев`ять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року; особам офіцерського (середнього, старшого та вищого начальницького) складу - десять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року.
При цьому, пунктами 2 та 3 зазначеної постанови установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.
Отже, безпосередньо Законом №2011-XII та постановою КМУ №704 визначено, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям здійснюється в порядку, що затверджується, зокрема, Міністерством оборони України.
Так, наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197, затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі Порядок №260), який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.
Порядок №260 розроблено відповідно до Закону № 2011-XII та Постанови №704.
Згідно з пунктом 1 розділу ХХІІ Порядку №260 одноразова грошова допомога військовослужбовцям після укладення ними першого контракту виплачується: особам, які приймаються на посади рядового складу строком на 3 роки; особам, які приймаються на посади сержантського і старшинського складу строком на 3 роки і більше; особам, які приймаються на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу строком на 1 рік і більше; особам, які підписали контракт строком на 5 років і більше, із числа військовослужбовців, призначених на посади осіб сержантського і старшинського складу, осіб офіцерського складу після закінчення вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти (підготовка яких здійснюється за державним замовленням), за умови вступу до виконання обов`язків за цими посадами.
Пунктом 3 розділу ХХІІ Порядку №260 визначено, що виплата одноразової грошової допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця після набрання чинності першим контрактом, призначення на посаду та вступу до виконання обов`язків за посадою на підставі наказу командира.
При цьому військовослужбовцям, що уклали перший контракт про проходження військової служби під час навчання у вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, військових коледжах або навчальних частинах (центрах), одноразова грошова допомога виплачується після закінчення навчання у цих навчальних закладах у військових частинах, до яких їх призначено для подальшого проходження військової служби.
Отже, виплата одноразової грошової допомоги можлива за наявністю та сукупністю вищенаведених умов: після набрання чинності першим контрактом, призначення на посаду та вступу до виконання обов`язків за посадою на підставі наказу командира.
Судом встановлено, що позивачем укладено контракт на проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу від 29.10.2019 строком на три роки, тобто на термін, передбачений у розділі ХХІІ Порядку №260 /а.с. 12-13/.
У пункті 11 вищенаведеного контракту передбачено, що зазначений контракт набирає чинності з 29.10.2019.
Водночас, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 призначення на посаду та приступила до виконання своїх посадових обов`язків 27.02.2020, що підтверджується довідками Військової частини НОМЕР_1 від 01.02.2021 №122, №123, №124 та не заперечується сторонами /а.с. 95-97/.
Таким чином, сукупність усіх умов для отримання одноразової грошової допомоги настала 27.02.2020, тобто у 2020 році, а не у 2019 році, як стверджує відповідач.
При цьому, відповідно до пункту 4 розділу ХХІІ Порядку №260 одноразова грошова допомога не виплачується: особам рядового складу, які в період проходження військової служби за контрактом уклали контракт про проходження військової служби на посадах сержантського та старшинського складу; особам сержантського та старшинського складу, яких у період проходження військової служби за контрактом прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу; особам офіцерського складу, які в період проходження кадрової військової служби в добровільному порядку виявили бажання проходити військову службу за контрактом; у разі продовження військової служби за новим контрактом; у разі повторного прийняття на військову службу за контрактом осіб, звільнених з військової служби за контрактом; у разі підписання контракту для проходження військової служби у Збройних Силах України особами, звільненими з військової служби за контрактом, з інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також зі служби в правоохоронних органах.
Отже, у позивача наявні правові підстави для отримання одноразової грошової допомоги військовослужбовцям після укладення першого контракту.
Так, відповідно до листа Військової частини НОМЕР_1 від 06.10.2020 вих. №1546/32/15/857, довідки по особовому рахунку ОСОБА_1 та довідки Військової частини НОМЕР_1 від 01.02.2021 №123 про види грошового забезпечення ОСОБА_1 з 27.02.2020 по 14.07.2020 позивачу виплачено одноразову грошову допомогу за перший контракт у розмірі 13884,56 грн /а.с. 56, 58, 96/.
Згідно з підпунктом 8 пункту 6 Постанови №704 одноразова грошова допомога військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу після укладення ними першого контракту повинна виплачуватись особам рядового складу у сумі восьми розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року.
Статтею 7 Закону України від 14.11.2019 №294-ІХ "Про Державний бюджет України на 2020 рік" установлено у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, працездатних осіб: з 01.01.2020 - 2102,00 грн.
Отже, одноразова грошова допомога ОСОБА_1 підлягає сплаті у розмірі 16816,00 грн (2102,00 грн х 8).
Водночас, як було вищезазначено, позивачу виплачено одноразову грошову допомогу за перший контракт у розмірі 13884,56 грн. З огляду на наведене, відповідач не доплатив ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 2931,44 грн (16816,00 грн одноразова грошова допомога, яка підлягає сплаті) - 13884,56 грн (фактично виплачена одноразова грошова допомога).
При цьому, посилання відповідача про те, що розмір одноразової грошової допомоги, який підлягає сплаті позивачу, визначається пунктом 4 Постанови №704, є безпідставним з огляду на таке.
Так, пунктом 4 Постанови №704 передбачено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.
Враховуючи зазначене, наведений пункт Постанови №704 регулює визначення розміру посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, а не розмір одноразової грошової допомоги за перший контракт.
Інші доводи відповідача спростовуються вищенаведеним.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 в частині невиплати ОСОБА_1 належної та повної суми одноразової грошової допомоги після укладення першого контракту та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 доплати суми одноразової грошової допомоги після укладення першого контракту в розмірі 2931,44 грн.

Щодо зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити на користь ОСОБА_1 виплату грошової компенсації у зв`язку із порушенням строків виплати грошового забезпечення, суд зазначає таке.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.
Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Аналогічні висновки щодо правозастосування у спірних правовідносинах викладені у постанові Верховного Суду від 12.08.2020 у справі №400/3365/19, що враховується судом з огляду на приписи частини п`ятої статті 242 КАС України.
Крім того, у постанові від 06.06.2018 у справі № 804/1782/16 Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
З урахуванням наведеного, у цьому випадку суд застосовує положення Кодексу законів про працю України стосовно вирішення питання щодо затримки сплати належних при звільненні позивачу сум (розрахунку).
Водночас, відповідно до абзацу 2 пункту 7 Розділу І Порядку №260 розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.
Відповідно до витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по строковій частині) від 14.07.2020 №156 старшого солдата ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 14.07.2020 №50-рс відповідно до пункту "ґ" (через сімейні обставини) пункту 2 частини п`ятої статті 26 закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" /а.с 22-23/.
Згідно з довідкою по особовому рахунку позивача за період з 01.01.2020 по 19.10.2020 виплата грошового забезпечення позивачу здійснено лише 22.07.2020 /а.с. 56/.
Таким чином, загальна кількість календарних днів затримки розрахунку за період з 15.07.2020 (з наступного дня) по 22.07.2020 (включно) становить 8 днів.
Згідно з довідкою відповідача від 01.02.2021 №124 середньоденний розмір заробітку позивача на момент звільнення становить 334,27 грн /а.с. 97/.
Суд зазначає, що відповідачем здійснений розрахунок середньоденного розміру грошового забезпечення відповідно до пункту 7 Розділу І Порядку №260 (спеціального порядку, який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України), у зв`язку з чим неправомірно здійснено позивачем розрахунок середньоденного розміру грошового забезпечення відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.
Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 2674,16 грн (8 днів х 334,27 грн (середньоденне грошове забезпечення).
Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 в частині невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки сплати належних при звільненні сум та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки сплати належних при звільненні сум у розмірі 2674,16 грн, з урахуванням податків, зборів і обов`язкових платежів.

Щодо позовних вимог про зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 здійснити на користь ОСОБА_1 виплату грошової компенсації за піднайом житлового приміщення, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 12 Закону №2011-ХІІ у разі відсутності службового жилого приміщення військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і не перебувають у шлюбі, розміщуються безплатно в спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини, а сімейні - у сімейних гуртожитках. Житлово-побутові умови в таких казармах повинні відповідати вимогам, які пред`являються до гуртожитків, що призначені для проживання одиноких громадян. У разі відсутності можливості розміщення зазначених військовослужбовців у спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини та сімейних гуртожитках військова частина зобов`язана орендувати для військовослужбовців та членів їх сімей жиле приміщення або за їх бажанням виплачувати грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення. Для військовослужбовців офіцерського складу у разі відсутності службового жилого приміщення військова частина зобов`язана орендувати житло для забезпечення ним військовослужбовців та членів їх сімей або за їх бажанням виплачувати грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення. Розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 26.06.2013 №450 затверджений Порядок виплати грошової компенсації військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони та військовослужбовцям, відрядженим до Міністерства освіти і науки, Державного космічного агентства, за піднайом (найом) ними житлових приміщень (далі - Порядок № 450), яким визначено розмір та механізм виплати грошової компенсації за піднайом (найом) житлових приміщень (далі - грошова компенсація) військовослужбовцям Збройних Сил.
Згідно з пунктом 4 Порядку №450 грошова компенсація виплачується починаючи з дня реєстрації поданого в установленому порядку рапорту військовослужбовця, зокрема: особам офіцерського (у тому числі особам, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, - за місцем проходження військової служби згідно з наказом командира (начальника) військової частини.
Відповідно до пункту 5 Порядку №450 для отримання грошової компенсації військовослужбовці разом з рапортом подають такі документи: копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України військовослужбовця та членів його сім`ї; копії документів, що засвідчують реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідному контролюючому органу і мають відмітку в паспорті) військовослужбовця та членів його сім`ї; інформацію (витяг, інформаційну довідку) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та бюро технічної інвентаризації про нерухоме майно, яке належить військовослужбовцю та членам його сім`ї; копії довідок про реєстрацію місця проживання (перебування), видані органом реєстрації, на військовослужбовця та кожного члена його сім`ї, який проживає разом з ним (військовослужбовці військових частин, які дислокувалися в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, і які переміщені з місць попередньої дислокації, подають довідку про склад сім`ї, видану командиром (начальником) цієї військової частини (підрозділу); належним чином завірену копію довідки про забезпечення житлом з попереднього місця проходження військової служби, видану квартирно-експлуатаційним органом (службою) Міноборони, Національної гвардії, відповідним підрозділом СБУ, розвідувальними органами, Держприкордонслужби, Держспецзв`язку, Держспецтрансслужби, МОН, ДКА, Управління державної охорони (крім осіб, які прибули з тимчасово окупованої території України та населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження).
Пунктом 6 Порядку №450 передбачено, що грошова компенсація не виплачується у разі: наявності у військовослужбовця або членів його сім`ї житлового приміщення, яке відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам, площа якого відповідає мінімальним нормам, визначеним житловим законодавством, або забезпечення службовим житлом, житловим приміщенням для постійного проживання (грошовою компенсацією за належне йому для отримання житлове приміщення), або проживання військовослужбовця у спеціально пристосованій казармі чи гуртожитку, в населених пунктах за місцем проходження військової служби та/або в безпосередній близькості від місця проходження військової служби, що дає змогу щодня своєчасно прибувати до місця її проходження. Перелік таких населених пунктів визначається Міноборони, МВС, МОН, СБУ, розвідувальними органами, Адміністрацією Держспецзв`язку, ДКА та Управлінням державної охорони; нездачі службового жилого приміщення (у тому числі в гуртожитку) за попереднім місцем проходження військової служби, крім осіб, які прибули з тимчасово окупованої території України та населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження; штучного погіршення військовослужбовцем житлових умов шляхом обміну займаного житлового приміщення, його псування або руйнування, відчуження придатного і достатнього за розміром для проживання житлового будинку (частини будинку), а також внаслідок вилучення житлового приміщення, використовуваного для провадження господарської діяльності промислового характеру, в населених пунктах, зазначених в абзаці другому цього пункту, - протягом п`яти років з моменту вчинення таких дій.
Відповідно до пункту 7 Порядку №450 виплата грошової компенсації припиняється з дня, наступного за днем: отримання (придбання) військовослужбовцем жилого приміщення; виключення із списків особового складу військової частини, Держспецзв`язку (за винятком військовослужбовців, направлених у складі підрозділів для участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки); вибуття військовослужбовця в закордонне відрядження разом із сім`єю; встановлення факту подання військовослужбовцем недостовірної інформації, яка стала підставою для виплати грошової компенсації.
Пунктом 12 наказу Міністерства оборони України від 18.02.2020 №45 передбачено, що з 01.01.2020 розмір виплати грошової компенсації за піднайом (найом) жилих приміщень встановлюється у інших населених пунктах 1900,00 грн на місяць. При цьому, військослужбовцям за наявності у них трьох і більше членів сім`ї зазначені розмірі збільшуються в 1,5 рази.
Судом встановлено, що рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 26.11.2012 у справі №1602/1109/2012 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 /а.с. 15/.
Відповідно до свідоцтва про народження від 09.12.2008 серії НОМЕР_2 та свідоцтва про народження від 27.03.2011 серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 є матір`ю неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 /а.с. 10-11/.
Крім того, згідно з довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, від 03.09.2015 № позивач є внутрішньо переміщеною особою та діти є неповнолітніми особами, які прибули разом з особою, яка переміщується /а.с. 16/.
Відповідно до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 03.9.2015 № 1601-, № 1601-, 1601-2607 ОСОБА_1 є законним представником, що супроводжує малолітніх дітей, фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 /а.с. 160-162/.
У матеріалах справи відсутні докази: що у позивача або членів її сім`ї наявне житлове приміщення, яке відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам, площа якого відповідає мінімальним нормам, визначеним житловим законодавством; забезпечення позивача службовим житлом, житловим приміщенням для постійного проживання, або проживання в у спеціально пристосованій казармі чи гуртожитку, у населених пунктах за місцем проходження військової служби та/або в безпосередній близькості від місця проходження військової служби, що дає змогу щодня своєчасно прибувати до місця її проходження.
За доводами позивача, вона подавала рапорт, але відповідач не здійснив належним чином реєстрацію рапорту. Відповідач стверджує, що був відсутній рапорт, докази його реєстрації відсутні.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що у цій частині відсутні підстави для визнання протиправними дій відповідача з огляду на відсутність доказів наявності рапорту позивача.
Водночас, відповідно статей 72, 75, 76 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відмови у виплаті грошової компенсації згідно з пунктом 6 Порядку №450; з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 була вимушена здійснювати найом житлового приміщення; також матеріалами справи підтверджено право позивача на отримання грошової компенсації за піднайом (найом) жилих приміщень з урахуванням наявності у неї двох неповнолітніх дітей (тобто три члена сім`ї).
Пункт 12 наказу Міністерства оборони України від 18.02.2020 №45 пов`язує збільшення грошової компенсації за піднайом (найом) жилих приміщень в 1,5 рази з фактом наявності у військослужбовця трьох і більше членів сім`ї, а не з фактичним знаходженням та/або постійним проживанням цих членів сім`ї з військовослужбовцем. У зв`язку з чим суд не надає оцінку з цього питання щодо фактичного проживання дітей з позивачем.
Отже, наявні підстави для стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за піднайом (найом) жилих приміщень у розмірі 11400,00 грн (1900,00 х 4 міс. х 1,5).

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає таке.
За приписами частин першої-третьої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Отже, під моральною шкодою законодавець розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17.
Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49).
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52).
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (пункт 55).
Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (пункт 57).
Позивач зазначає про систематичне вчинення керівництвом ВЧ НОМЕР_1 психологічного та фізичного тиску у формі приниження, знущань та погроз у зв`язку з наполегливістю ОСОБА_1 виплатити доплату грошової компенсації за перший контракт, а саме: керівництво систематично призначало до складу добового наряду (проте, з позивачем проживало двоє малолітніх дітей), вимагало прибирати робоче місце та місце несення добового наряду, а також у бік позивача були образливі висловлювання, зневажливе ставлення керівництва до позивача (зокрема, ізолювання ОСОБА_1 як члена колективу).
Суд зазначає, що відповідно до статей 3-8 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV, військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються законами України, положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Повсякденне життя і службова діяльність військовослужбовців регулюються Конституцією України, законами України, цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами.
Внутрішня служба - це система заходів, що вживаються для організації повсякденного життя і діяльності військової частини, підрозділів та військовослужбовців згідно з цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами.
Внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань.
Вимоги цього Статуту зобов`язаний знати й сумлінно виконувати кожен військовослужбовець.
Внутрішньою службою у військових частинах та підрозділах керують їх командири. У разі розташування в одному приміщенні кількох підрозділів, командири яких не мають спільного безпосереднього начальника, керівництво внутрішньою службою наказом командира військової частини покладається на командира одного з цих підрозділів. Безпосереднім організатором внутрішньої служби у військовій частині є начальник штабу, а в роті головний сержант роти.
Відповідальність за стан внутрішньої служби у військових частинах покладається на всіх прямих начальників, які повинні подавати допомогу підпорядкованим військовим частинам і підрозділам в організації та забезпеченні виконання вимог внутрішньої служби і систематично перевіряти її стан.
За показаннями свідка ОСОБА_5 керівництво ВЧ НОМЕР_1 звертало увагу позивача на відповідну чистоту на робочому місці, ОСОБА_1 ставило у добові наряди через добу/дві доби, наполягало виконувати їй прибирання прилеглої території (рвати траву у вартовому містечку), а також у бік позивача були образливі висловлювання.
За показаннями свідка ОСОБА_6 позивача змушували рвати траву на жарі, заборонили входити у штаб до керівництва, керівництво підвищувало голос, колеги перестали спілкуватися з позивачем, щоб не було конфлікту між ними та керівництвом; бачила дітей позивача у місті Кременчук (приблизно 2 рази разом з ОСОБА_1 ).
За показаннями свідка ОСОБА_7 щодо тиску керівництва не чув, не розрахувалися з позивачем у день звільнення, оскільки не було коштів на рахунках для цих виплат.
За показаннями свідка ОСОБА_8 тиску на позивача не було (було сказано, що "якщо щось не влаштовує, роз`яснено, що має право звільнитися або перевестись в іншу військову частину"), були відсутні образи, добові наряди виконання обов`язків військовослужбовця за Статутом; рвати траву, мити поли кожний у військовій частині повинен підтримувати внутрішній порядок на закріпленій території (прибиральниці відсутні у військовій частині). Свідок при цьому зазначав про "негарну" поведінку ОСОБА_1 щодо себе та його жінки (присилала повідомлення на телефон з погрозами тощо).
За показаннями свідка ОСОБА_9 моральні приниження позивача не відомі, чув про конфлікт щодо виплати, була емоційна розмова між позивачем та ОСОБА_7 , усі добові наряди були у порядку черги, тиск не чинився, черговий у наряді зобов`язаний прибирати територію КПП, просив виконати додаткову роботу щодо діловодства (позивач погоджувалася це робити), з інформації позивача діти проживали з колишнім чоловіком.
З урахуванням усіх показань свідків як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, суд дійшов висновку, що існував конфлікт між керівництвом та позивачем щодо доплати позивачу суми одноразової грошової допомоги після укладення першого контракту в розмірі 2931,00 грн. При цьому кожна зі сторін посилалася на відповідні нормативно-правові акти, чому і надана оцінка у цій справі судом. З урахуванням показань свідків як ОСОБА_8 , так і позивач вели спілкування емоційно, на "підвищених тонах". Позивач також емоційно висловлювалася у бік ОСОБА_7 , вимагаючи виплатити доплату за перший контракт.
За показаннями свідків, у спірний період не підтверджено постійне фактичне проживання дітей з позивачем.
У зв`язку з чим відсутні підстави стверджувати про заподіяння позивачу моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Матеріали адміністративної справи не містять доказів причинного зв`язку між протиправними діями відповідача і завданням позивачеві від цього моральної шкоди, а також підтвердження заявленої співмірності.
Отже, вимога позивача щодо стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню.
Такий висновок суду відповідає позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема у постановах від 21.02.2020 у справах № 363/3520/16-а та №628/3028/16-а.
Відповідно до частин першої та другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Нормами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. У адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зважаючи на встановлені в ході розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 в частині невиплати ОСОБА_1 належної та повної суми одноразової грошової допомоги після укладення першого контракту, середнього заробітку за час затримки сплати належних при звільненні сум.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 доплату суми одноразової грошової допомоги після укладення першого контракту в розмірі 2931 (дві тисячі дев`ятсот тридцять одна) грн 44 (сорок чотири) коп.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки сплати належних при звільненні сум у розмірі 2674 (дві тисячі шістсот сімдесят чотири) грн 16 (шістнадцять) коп, з урахуванням податків, зборів і обов`язкових платежів.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за піднайом (найм) жилих приміщень у розмірі 11400 (одинадцять тисяч чотириста) грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення складено 19.07.2021.

Суддя Т.С. Канигіна