Справа № 640/12936/20
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2021-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2021 року м. Київ № 640/12936/20

Окружний адміністративний суд м. Києва, у складі судді Вєкуа Н.Г, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, третя особа - Колегія Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства юстиції України (01001 м. Київ, вул. Городецького, 13, ), третя особа - Колегія Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції (01001 м. Київ, вул. Євгена Сверстюка, 15), в якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України № 568/7 від 03.03.2020 року «Про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 27.12.2019 року»;

- зобов`язати Міністерство юстиції України видати доручення Колегії з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції щодо перегляду скарги ОСОБА_1 від 27.12.2019 року, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 03.01.2020 року за № Б-237, з мотивів невідповідності висновку вимогам законодавства.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що прийняте рішення, яке стало підставою для внесення державним реєстратором відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», порушує норми законів України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»,«Про іпотеку», тому квартира позивача не підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» Стверджує, що Міністерство юстиції України, не здійснюючи захисту прав та законних інтересів позивача, в силу повноважень, наданих йому законодавством, проігнорувало очевидне порушення порядку проведення реєстраційних дій державним реєстратором, не забезпечило дотримання законності процедури державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою суду від 21 липня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач, не погоджуючись із доводами позивача, надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав на передане в іпотеку майно, не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Відтак, вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.

Третя особа своїм правом на подання пояснень щодо заявленого адміністративного позову не скористалась, до суду пояснення не надала.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

27.12.2019 року позивач звернулась до Міністерства юстиції України зі скаргою на реєстраційні дії, проведені приватним нотаріусом Звєрєвим Андрієм Миколайовичем.

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 50188360 від 12.12.2019 року 17:45:33 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Легіон Агро», , 61019, Харківська обл., м. Харків, в`їзд Даргомижського, 6, було зареєстровано право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 32,7 кв.м, жилою 16,8 кв.м, яка належала позивачу.

Наказом Міністерства юстиції України № 568/7 від 03.03.2020 року «Про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 27.12.2019 року» було відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 27.12.2019, оскільки оскаржуване рішення від 12.12.2019 № 50188360 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим Андрієм Миколайовичем, прийнято відповідно до законодавства.

Наказ було прийнято на підставі Висновку Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 06.02.2020 за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 від 27.12.2019, зареєстрованої е Міністерстві юстиції України 03.01.2020 за № Б-237.

Незгода позивача із прийнятим рішенням зумовила її звернення до Окружного адміністративного суду м. Києва із даним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV (далі - Закон України від 01 липня 2004 року №1952-IV).

Пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року №1952-IV передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України від 01 липня 2004 року №1952-IV організаційну систему державної реєстрації прав становлять:

1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи;

2) суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитовані суб`єкти;

3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори).

Повноваження Міністерства юстиції України у сфері державної реєстрації прав врегульовує стаття 7 Закону України від 01 липня 2004 року №1952-IV.

Так, Міністерство юстиції України: 1) забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав; 2) здійснює нормативно-правове регулювання у сфері державної реєстрації прав; 3) забезпечує створення та функціонування Державного реєстру прав, є його держателем; 4) організовує роботу, пов`язану із забезпеченням діяльності з державної реєстрації прав; 5) здійснює контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації прав, у тому числі шляхом проведення моніторингу реєстраційних дій відповідно до цього Закону та приймає обов`язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом; 6) забезпечує доступ до Державного реєстру прав державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, визначених цим Законом, інших суб`єктів, право доступу яких визначено цим Законом, та приймає рішення про тимчасове блокування або анулювання такого доступу у випадках, передбачених цим Законом; 7) розглядає скарги на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України та приймає обов`язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом; 8) складає протоколи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення; 9) організовує роботу з підготовки та підвищення кваліфікації державних реєстраторів; 91) надає узагальнені роз`яснення щодо застосування законодавства з питань державної реєстрації прав; 10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно частини 1 статті 9 Закону України від 01 липня 2004 року №1952-IV до повноважень суб`єктів державної реєстрації прав належить:

1) забезпечення: проведення державної реєстрації прав; ведення Державного реєстру прав; взяття на облік безхазяйного нерухомого майна; формування та зберігання реєстраційних справ;

2) здійснення інших повноважень, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 3 статті 10 Закону України від 01 липня 2004 року №1952-IV передбачено, що державний реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;

2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;

3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов`язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі;

4) під час проведення державної реєстрації прав на земельні ділянки використовує відомості Державного земельного кадастру шляхом безпосереднього доступу до нього у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

5) відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до нього записи про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав;

6) присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації прав;

7) виготовляє електронні копії документів та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав);

8) формує документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав;

9) формує та веде реєстраційні справи у паперовій формі. Ведення реєстраційної справи у паперовій формі здійснюється виключно державними реєстраторами, які перебувають у трудових відносинах з виконавчими органами міських рад міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення, Київською, Севастопольською міськими, районними, районними у містах Києві та Севастополі державними адміністраціями, за місцезнаходженням відповідного майна;

10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування врегульовано статтею 26 Закону України від 01 липня 2004 року №1952-IV.

Аналіз наведеного свідчить, що повноваження стосовно прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень законодавством віднесено до виключної компетенції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідного органу державної реєстрації прав, а не до компетенції органу державної реєстрації прав.

Частиною 5 статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року №1952-IV визначено, що внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора здійснюються у порядку, передбаченому для державної реєстрації прав (крім випадків, коли такі дії здійснюються у порядку, передбаченому статтею 37 цього Закону).

Вимогами статті 37 Закону України від 01 липня 2004 року №1952-IV передбачено, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України та його територіальних органів протягом 60 календарних днів з дня прийняття рішення, що оскаржується, або з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення її прав відповідною дією чи бездіяльністю.

Пунктом а) частини 6 статті 37 Закону України від 01 липня 2004 року №1952-IV встановлено, що за результатами розгляду скарги Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення про: скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування рішення територіального органу Міністерства юстиції України, прийнятого за результатами розгляду скарги.

Наказом Міністерства юстиції України від 09.01.2020 № 71/5, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 09.01.2020 за № 24/34307 затверджено Положення про Колегію з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції (надалі - Положення № 71/5).

Згідно п. 2 Розділу І Положення №71/5 Колегія є постійно діючим консультативно- дорадчим органом при Мін`юсті та його територіальних органах, що в межах повноважень, визначених Порядком розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1128, здійснює колегіальний розгляд скарг у сферах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - сфери державної реєстрації).

Колегія створюється Мін`юстом чи відповідним територіальним органом шляхом затвердження її складу відповідно до цього Положення.

У відповідності до п.2 Розділу III Положення № 71/5 колегія уповноважена розглядати скарги у сферах державної реєстрації на предмет наявності (відсутності) порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту, що оскаржуються, у разі участі у ній співголови, секретаря та не менш як трьох членів Колегії.

Як встановлено судом під час розгляду справи, 27.12.2019 року позивач звернулась до Міністерства юстиції України зі скаргою, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 03.01.2020 за № Б-237 на рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.12.2019 № 50188360, прийняте приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим Андрієм Миколайовичем

06.02.2020 року Колегією було розглянуто скаргу та рекомендовано відмовити у її задоволенні зважаючи на наступне.

Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за заявою від 06.12.2019 № 37364052 уповноваженого представника товариства з обмеженою відповідальністю «Легіон Агро» приватним нотаріусом Звєрєвим А.М. було прийнято рішення від 12.12.2019 № 50188360, на підставі якого до Державного реєстру прав внесено запис № 34615306 про право власності товариства з обмеженою відповідальністю «Легіон Агро» на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , що належала позивачу.

Разом із заявою приватним нотаріусом Звєрєвим А.М. було додано до Державного реєстру прав скановані копії наступних документів: іпотечного договору від 25.04.2008 № 028Ф-ІК-ЦВ/zl, посвідченого приватним нотаріусом Харківської о міського нотаріального округу Поляковою Маргаритою Валентинівною за № 1214, укладеного між відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 , що є майновим поручителем за зобов`язанням ОСОБА_2 , предметом якого с квартира АДРЕСА_4 ; договору про відступлення прав за договором іпотеки від 25.08.2019 № 1021, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гречаною Русланою Тарасівною, укладеного між акціонерним товариством «ВТБ Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Легіон Агро»; повідомлення про порушення основного зобов`язання від 23.09.2019 № 23/09-1, опису вкладення цінного листа, повідомлення про вручення поштового відправлення № 261 з відміткою про його вручення (дата вручення 10.10.2019, згідно відомостей отриманих через сервіс відстеження поштових відправлень); повідомлення від 23.09.2019 № 23 09-4 про зміну кредитора, опис вкладення цінного листа № 965, повідомлення про вручення поштового відправлення № 245 з відміткою про його вручення (дата вручення 10.10.2019, згідно відомостей отриманих через сервіс відстеження поштових відправлень); повідомлення від 23.09.2019 № 23/09-2 про зміну кредитора, опису вкладення цінного листа, повідомлення про вручення поштового відправлення № 210 з відміткою про його вручення (дата вручення 10.10.2019. згідно відомостей отриманих через сервіс відстеження поштових відправлень).

Крім того, в ході розгляду матеріалів скарги Колегією встановлено, що за інформацією зазначеною позивачем, 24.09.2019 нею було отримано повідомлення від 23.09.2019 № 23/09-2 про відступлення права вимоги за кредитним договором від 25.04.2008, також отримано вимогу від 23.09.2019 № 23/09-3 товариства з обмеженою відповідальністю «Легіон Агро» про порушення основного зобов`язання, відповідно до якої останній запропоновано протягом 30 днів з дня отримання зазначеної вимоги сплатити суму заборгованості та проінформовано про задоволення вимог кредитора за рахунок предмета іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру прав.

Пунктом 1 частини першої статті 27 Закону встановлено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 встановлено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

- копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

- - документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

- заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Суд звертає увагу, що наявність зареєстрованої заборони відчужений майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого надувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Судом встановлено, що поданий для державної реєстрації пакет документів відповідає визначеним пунктом 61 Порядку вимогам, а саме: іпотечний договір містить необхідне застереження; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення містить відмітку про вручення іпотекодавцю відповідного документа та спливу 30-денного строку для усунення порушень виконання зобов`язання; вимога про усунення порушень адресувалася іпотекодавцю та боржнику за кредитним договором.

Водночас, посилання позивача на те, що рішення від 12.12.2019 № 50188360 приватного нотаріуса Зверева А.М. є незаконним, оскільки було прийняте при наявності накладеного арешту та заборони відчуження вищевказаної квартири на підставі рішення від 18.02.2014 № 11003718 державного реєстратора реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Кононенка Романа Вікторовича, є необірунтованим, оскільки право іпотеки було зареєстроване за №71 13683 в Державному реєстрі іпотек в той час, як обтяження, на яке посилається позивач, було зареєстроване в Державному реєстрі прав в 2014 році.

Відповідно до пункту 7 частини четвертої статті 24 Закону відмова в державній реєстрації прав з підстави наявності зареєстрованого обтяження речових прав на нерухоме майно, не застосовується у разі державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33 - 38 'Закону України "Про іпотеку". Наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Щодо посилань позивача на положення Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", суд зазначає наступне.

Так, частиною сьомою статті 51 Закону N 1404-VIII передбачено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Згідно з частинами першою та третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" протягом дії цього Закону:

1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки);

3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

При цьому, пунктом 3 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" встановлено, що цей Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

З системного аналізу наведених правових норм вбачається, що Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" тимчасово зупинено примусове стягнення нерухомого житлового майна, яке, у тому числі перебуває в іпотеці, за таких умов:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя;

- у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поряд з цим, державний реєстратор при вчиненні дій не наділений повноваженнями з`ясовувати обставини, зокрема такі, як: чи використовується боржником майно як місце постійного проживання та чи поширюються заборона, встановлена Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" на майно боржника.

З огляду на викладені вище обставини, суд приходить до висновку, що рішення від 12.12.2019 № 50188360 було прийнято відповідно до вимог законодавства, а отже, воно не підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, з урахуванням вимог частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

В зв`язку із відмовою у задоволенні позову, на підставі ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 72-77, 139,143, 241-243, 250, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарг.

Суддя Вєкуа Н.Г.