Справа № 580/3052/21
Суддя: Л.В. Трофімова
Дата ухвалення: 2021-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 року справа № 580/3052/21

15 годин 36 хвилин м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі: судді Трофімової Л.В., за участі секретаря Безпалого А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу № 580/3052/21

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) [Р.М. Дмитренко - особисто]

до Черкаського міського голови ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) (відповідач-1) [представник відповідача 1 Слинько М.В. за довіреністю], Департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради (вул. Байди Вишневецького, 36, м. Черкаси, 18002, ) (відповідач-2) [представник відповідача 2 Слинько М.В. за довіреністю],

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Черкаська міська рада (вул. Байди Вишневецького, 36, м. Черкаси, 18002, ) [представник третьої особи не прибув]

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, прийняв рішення.

18.05.2021 ОСОБА_1 , звернувшись до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Черкаського міського голови Бондаренка Анатолія Васильовича, Департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Черкаська міська рада з урахуванням нової редакції позову від 16.06.21 № 1894/21, просить:

- визнати протиправними дії Черкаського міського голови Бондаренка Анатолія Васильовича щодо відмови ОСОБА_1 у наданні невикористаної частини щорічної відпустки тривалістю 15 календарних днів з 15.04.2021 та з наступним звільненням;

- зобов`язати Черкаського міського голову ОСОБА_2 внести зміни до розпорядження від 13.04.2021 № 150-р(к) з урахуванням заяви ОСОБА_1 від 14.04.2021 врахуванням 15 днів невикористаної відпустки, а дата звільнення останній день відпустки;

- зобов`язати Департамент управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати відповідно до поданої заяви від 14.04.2021 з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів.

Ухвалою від 22.06.2021 відкрито загальне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 09.07.2021. Ухвалою від 09.07.2021 закрито підготовче судове засідання, справу призначено до розгляду по суті на 13.07.2021, оголошено перерву в судовому засіданні до 14.07.2021.

В обґрунтуванні позовних вимог зазначено, що розпорядженням міського голови міста Черкаси від 04.11.2016 ОСОБА_2 з 10.06.2016 призначено на посаду начальника управління надання адміністративних послуг департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради. 12.04.2021 ОСОБА_1 подав заяву про звільнення за угодою сторін з 16.04.2021. Керуючись ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки» позивач 14.04.2021 подав заяву про надання йому невикористаної частини щорічної відпусти тривалістю 15 календарних днів з 15.04.2021 із виплатою допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати з наступним звільненням. 16.04.2021 позивача було звільнено із займаної посади за угодою сторін на підставі розпорядження міського голови міста Черкаси від 13.04.2021 № 150-р (к). Під час звільнення 16.04.2021 позивачу надано лист-відповідь від 15.04.2021 № 8079-01-8 (розгляд звернення про відпустку), яким ОСОБА_2 повідомив позивача про відмову у наданні відпустки та у виплаті допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати. Відмова, на думку позивача, є протиправною, позаяк порушує його трудові права та право на оплату праці. Позивач у судове засідання не прибув, причин неявки суду не повідомив, рекомендоване повідомлення 415 за вказаним позивачем адресом повернуто до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», про судові засідання позивач був повідомлений за телефонним номером зазначеним у позові.

Відповідач-2 позов не визнав, 06.07.2021 подав до суду відзив на адміністративний позов, відповідно до якого зазначив, що посадовій особі місцевого самоврядування за один робочий рік (період роботи) 365/366 календарних днів, що обчислюється з дня укладення трудового договору, надається одна щорічна відпустка (30 календарних днів) та виплачується одна допомога на оздоровлення. Розпорядженням міського голови від 25.10.2016 № 551-р(к) ОСОБА_1 прийнятий на службу в органи місцевого самоврядування з 01.11.2016. За період роботи з 01.11.2020 до 31.10.2021 ОСОБА_1 було використано 7 днів щорічної відпуски. На підставі заяви, поданої ОСОБА_1 , розпорядженням міського голови від 02.11.2020 № 518-р(в) позивач отримав щорічну відпустку тривалістю 1 календарний день 23.11.2020 за період роботи з 01.11.2020 до 31.10.2021 з виплатою допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати. На думку відповідача-2, позивач не має права на виплату ще однієї повторної допомоги на оздоровлення під час надання відпустки з наступним звільненням за робочий рік з 01.11.2020 по 16.04.2021.

Відповідач-1 позов не визнав, 07.07.2021 подав до суду відзив на адміністративний позов, відповідно до якого зазначив, що 12.04.2021 позивач подав на ім`я Черкаського міського голови ОСОБА_2 заяву про звільнення за угодою сторін з 16.04.2021 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. 13.04.2021 у зв`язку із досягненням взаємної згоди щодо дати звільнення за угодою сторін, міським головою було підписано розпорядження № 50-р/к «Про припинення служби та звільнення ОСОБА_1 », де передбачено проведення розрахунку із ОСОБА_1 , у тому числі виплати грошової компенсації за невикористані 15 днів відпустки. На думку відповідача-1, між відповідачем-1 та позивачем було досягнуто спільної взаємної двосторонньої домовленості про звільнення позивача 16.04.2021. У подальшому 13.04.2021 за вх. № 7936-01-21 позивач подав заяву, де просив надати йому один день відпустки 14.04.2021, на яку 15.06.2021 було підготовлено відповідь про відмову у зв`язку із несвоєчасністю подання. 14.04.2021 за вх. № 8079-01-8 позивач подав іншу заяву (не відкликав попередню), де просив, з врахуванням погодження його заяви від 12.04.2021 про звільнення, надати йому невикористану відпустку тривалістю 15 календарних днів з 15.04.2021 із наступним звільненням. Листом від 15.04.2021 було підготовлено відповідь про відмову погодження заяви від 14.04.2021. Відповідно до розпорядження від 02.11.2020 № 518-р(в) позивачеві було надано частину щорічної відпустки тривалістю 1 (один) календарний день за період роботи з 01.11.2020 до 31.10.2021 разом із виплатою допомоги на оздоровлення у розмірі щомісячної заробітної плати.

У письмових поясненнях третя особа зазначила, що (а.с. 222-224) нарахування та виплата матеріальної допомоги на оздоровлення здійснюється відділом бухгалтерського обліку та звітності Департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради на підставі розпорядження міського голови.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши повідомлені позивачем, третьою особою та відповідачами доводи/аргументи щодо обставин справи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів сукупно, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову належить відмовити повністю з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Конституцією України передбачено (частина 2 статті 19), що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів. Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Надіслання листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб говорити про належне повідомлення, позаяк отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю суду (Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19).

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтями 8-10 ЄКПЛ є те, що воно має бути передбачене законом, причому тлумачення терміну «закон» є автономним, та до якості «закону» ставляться певні вимоги (Tolstoy Miloslavsky проти Сполученого Королівства, від 13.07.1995, заява № 18139/91, п. 37). Під терміном «закон» варто розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності» та «передбачуваності» ( ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вираз «згідно із законом» вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (Kruslin проти Франції та Huvig проти Франції, 24.04.1990, п. 26; рішення у справі Полторацький проти України, 29.04.2003, № 38812/97, п. 155).

Відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів від 06.11.1992 № 9 роз`яснено, що за наявності домовленості між працівником і роботодавцем про припинення трудового договору згідно статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише за взаємної згоди про це роботодавця та працівника».

Судом встановлено, що у спірних правовідносинах існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою та було власне волевиявлення працівника, яке змінювалось змістом інших заяв без відкликання попередніх та/або згадування про них, тобто позивач не заявляв про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Частиною третьою ст. 205 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Смисловий зміст поняття «волі» доцільно розглядати в контексті наукової позиції того чи іншого дослідника або ж цілої школи. Значення цього поняття варіюється залежно від теоретико-методологічних орієнтацій, тієї системи координат, у якій відбувається його інтерпретація. Саме цією обставиною і зумовлюється множинність концепцій і підходів до визначення сутності волі. Вольовий аспект відіграє системоутворюючу роль у механізмі будь-якої юридичної дії (http://dspace.nbuv.gov.ua/bitstream/handle/123456789/13699/21-Trofimova.pdf?sequence=1).

Відповідно до листа Мінсоцполітики від 04.04.2014 № 60/06/186-14 звільнення за угодою сторін означає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк.

Згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення не означає, що трудовий договір може бути припинено, якщо сторони не досягли домовленості про припинення трудового договору саме з цієї підстави (за угодою сторін). Вказаний висновок відповідає висновкам Верховного Суду України у постановах від 26.10.2016 у справі № 6-1269цс16, 20.03.2019 у справі № 487/5015/16-ц.

ВС зазначає: у випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін. Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку. Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення, анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника (постанова від 31.08.2020 № 359/5905/18).

Відповідно до частини 5 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Судом встановлено, що розпорядженням міського голови міста Черкаси від 25.10.2016 № 551-р(к) ОСОБА_1 прийнятий на службу в органи місцевого самоврядування з 01.11.2016 (а.с. 209 ). Відповідно до розпорядження міського голови міста Черкаси від 04.11.2016 № 576-р(к) ОСОБА_3 було призначено з 10.11.2016 на посаду начальника управління надання адміністративних послуг департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради як такого, що зарахований до кадрового резерву, в порядку переведення з посади радника міського голови патронатної служби міського голови департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради (а.с. 5). 12.04.2021 ОСОБА_4 подав заяву про звільнення за угодою сторін з 16.04.2021 (а.с. 6). Заява позивача від 12.04.2021 була погоджена із резолюцією «розпорядження» (а.с.118).

Судом встановлено, що між сторонами досягнуто згоди щодо умов трудового договору: у пункті 1 розпорядження указано: припинити службу в органах місцевого самоврядування та звільнити 16.04.2021 ОСОБА_1 з посади начальника управління надання адміністративних послуг департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради за угодою сторін, пункт 1 статті 36 КЗпП України. Підстава: заява ОСОБА_1 ; у пункті 2 указано: департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради провести із ОСОБА_1 розрахунок згідно з чинним законодавством України та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані 15 днів відпустки: 2 дні щорічної відпустки за період роботи з 01.11.2019 до 31.10.2020; 13 днів щорічної відпустки за період роботи з 01.11.2020 до 16.04.2021; у пункті 3 указано: контроль за виконанням розпорядження покласти на директора департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради ОСОБА_5

13.04.2021 позивач подав заяву, зареєстровану за вх. № 7936-01-8 про надання щорічної відпустки терміном на 1 календарний день 14.04.2021 та виплати допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати (а.с. 93). 14.04.2021 ОСОБА_1 подав заяву, зареєстровану за вх. № 8079-01-8, якою просив, враховуючи погодження заяви від 12.04.2021 про звільнення за угодою сторін, відповідно до статті 3 Закону України «Про відпустки» надати йому невикористану відпустку тривалістю 15 календарних днів з 15.04.2021, з виплатою допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати та з наступним звільненням (а.с. 95). Листом від 15.04.2021 № 8079-01-8 позивачу повідомлено, що заява від 14.04.2021 не погоджена (а.с. 96). Відповідно до розпорядження від 02.11.2020 № 518-р (в) позивачу було надано частину щорічної відпустки тривалістю 1 календарний день за період роботи з 01.11.2020 до 31.10.2021 разом з виплатою допомоги на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати (а.с. 71).

Судом встановлено, що станом на 15.04.2021 від позивача не надходило до відповідача заяв про відкликання та/або заміну інших заяв про підстави та умови звільнення.

Надання працівникам щорічної основної оплачуваної відпустки є реалізацією їх права на відпочинок відповідно до статті 45 Конституції України.

Відповідно до статті 1 Закону України від 07.01.2001 № 2493-III «Про службу в органах місцевого самоврядування» (далі Закон № 2493) служба в органах місцевого самоврядування це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Відповідно до статті 20 Закону № 2493 крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом № 2493 та іншими законами України, а також у разі: порушення посадовою особою місцевого самоврядування Присяги, передбаченої статтею 11 Закону № 2493; порушення умов реалізації права на службу в органах місцевого самоврядування (стаття 5 Закону № 2493); виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню на службі, чи недотримання вимог, пов`язаних із проходженням служби в органах місцевого самоврядування (стаття 12 Закону № 2493); досягнення посадовою особою місцевого самоврядування граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування (стаття 18 Закону № 2493). Посадові особи місцевого самоврядування, крім посадових осіб, зазначених у частині другій цієї статті, яких притягнуто до відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією або стосовно яких набрало законної сили рішення суду щодо визнання їх активів або активів, набутих за їх дорученням іншими особами або в інших передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках, необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави, підлягають звільненню з посади у порядку, визначеному Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». Рішення про припинення служби в органах місцевого самоврядування може бути оскаржено посадовою особою місцевого самоврядування у порядку, визначеному законом. Перевибори сільських, селищних, міських голів, зміна керівників органів місцевого самоврядування не є підставою для припинення служби посадовими особами виконавчих органів рад, їх секретаріатів, крім працівників патронатної служби.

Відповідно до статті 21 Закону № 2493 посадові особи одержують заробітну плату, розмір якої має забезпечувати достатній життєвий рівень. Посадові особи одержують заробітну плату, розмір якої має забезпечувати достатній життєвий рівень. Умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування є місцевий бюджет. Посадовим особам місцевого самоврядування надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законами України не передбачено тривалішої відпустки, з виплатою допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу. Посадовим особам, які мають стаж служби в органах місцевого самоврядування понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю до 15 календарних днів. Порядок і умови надання додаткових оплачуваних відпусток встановлюються Кабінетом Міністрів України. Пенсійне забезпечення посадових осіб місцевого самоврядування здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Групи за оплатою праці працівників виконавчих апаратів обласних рад, виконавчих органів міських рад встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абз. 2 частини 2 статті 56 Бюджетного кодексу України бюджетні установи ведуть бухгалтерський облік відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку в державному секторі та інших нормативно-правових актів щодо ведення бухгалтерського обліку в порядку, встановленому Міністерством фінансів України.

Національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку в державному секторі 132 «виплати працівникам», затверджене наказом МФУ від 29.12.2011 № 1798 передбачає, що виплати при звільненні виплати працівнику, що належать сплаті відповідно до законодавства при досягненні ним пенсійного віку або до досягнення ним пенсійного віку; виплати за невідпрацьований час виплати за невідпрацьований час, право на які має працівник; поточні виплати працівнику виплати працівнику (окрім виплат при звільненні), що підлягають сплаті в повному обсязі протягом дванадцяти місяців по закінченні місяця, у якому працівник виконував відповідну роботу. Поточні виплати працівникам включають: заробітну плату за окладами та тарифами, інші нарахування з оплати праці; виплати за невідпрацьований час (відпустки та інший оплачуваний невідпрацьований час); премії та інші заохочувальні виплати, що підлягають сплаті протягом дванадцяти місяців по закінченні періоду, у якому працівники виконують відповідну роботу, тощо. Нарахована сума виплати працівникам за роботу, виконану ними протягом звітного періоду, та нарахована сума за єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування визнаються поточними зобов`язаннями та витратами звітного періоду, у якому виникли такі зобов`язання, якщо інші національні положення (стандарти) бухгалтерського обліку в державному секторі не вимагають включення таких витрат до собівартості активу.

Судом встановлено, що позивач ознайомлений 16.04.2021 зі змістом розпорядження від 13.04.2021 № 150 про припинення служби відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України, статті 20, 21 Закону № 2493 (а.с.117). У матеріалах особової справи позивача наявний наказ від 30.03.2021 № 151-р «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 » з позбавленням премії на строк дії дисциплінарного стягнення позивач ознайомлений 30.03.2021 (а.с.119).

Судом встановлено, що позивач, обираючи спосіб захисту і відновлення порушеного права, не оскаржує розпорядження від 13.04.2021 про припинення служби та звільнення.

Закріплений у КАС України принцип диспозитивності передбачає, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Обсяг позовних вимог та їх формулювання належить виключно позивачу.

У справі № 580/1716/21, № 580/5613/20 позивач ОСОБА_1 відкликав позови; у справі № 580/1606/21 суд відмовив повністю у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до міського голови Черкаської міської ради Бондаренка Анатолія Васильовича про визнання протиправним і скасування розпорядження від 03.03.2021 № 191-р (в) «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 »; у справі № 580/2310/21 судом встановлено, що предметом розгляду адміністративної справи є скасування розпорядження відповідача від 30.03.2021 № 151-р «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 », яке винесено через систематичне невиконання доручень директора департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради ОСОБА_5 та наказу директора департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради від 24.04.2018 № 47-н: зупинено до набрання законної сили рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 27.04.2021 у справі № 580/189/21 (у задоволенні адміністративного позову відмовлено) за позовом начальника управління надання адміністративних послуг департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради ОСОБА_1 до директора департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради ОСОБА_5 про визнання протиправними дій та зобов`язання утриматись від вчинення дій (повноваження уповноваженої особи з питань закупівель).

Судом враховано, що Управління держпраці у Черкаській області відповідно до акта перевірки за зверненням ОСОБА_1 від 30.04.2021 № ЧК-254/451/АВ не встановлено порушень вимог законодавства про працю адміністрацією міської ради (а.с.84).

ВС у справі № 560/2325/19 зазначив про те, що вирішення позовних вимог про зобов`язання роботодавця надати працівнику відпустку може бути належним способом захисту порушених прав позивача в розумінні статті 5 КАС України лише у разі перебування цієї особи у трудових відносинах з відповідачем та/або поновлення особи на посаді у разі її незаконного звільнення.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Судом враховано, що відкликання працівником заяви про звільнення не скасовує угоду сторін про звільнення. Суд дослідив, оцінюючи докази, зафіксоване письмове волевиявлення про звільнення позивача з посади на підставі ст. 36 КЗпП (за угодою сторін).

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 24.11.2015 у справі № п/800/259/15 (ЄДРСР 54398764) бездіяльність це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, що виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити. Бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим.

Судом не встановлено протиправної бездіяльності відповідачів, позаяк здійснено нарахування і виплату грошової компенсації позивачеві за невикористані дні відпустки, розглянуто заяви і вчинено реагування шляхом підготовки і підписання розпорядження, що не оскаржене.

Відповідно до частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Закон № 504/96-ВР установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам.

ВС у справі № 160/10875/19 зазначив: правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Оцінюючи доводи позивача про зміну дати звільнення, суд зазначає про таке.

У разі звільнення за угодою сторін (ст. 36 КЗпП) процедуру припинення трудових відносин може ініціювати будь-яка сторона трудового договору як роботодавець, так і сам працівник. Верховний Суд у постанові від 31.10.2019 у справі № 1340/6082/18 зазначив, що основною відмінністю між звільненням за угодою (або ж згодою) є вираження бажання обох сторін одночасно у разі угоди сторін. За угодою ж сторін безстроковий трудовий договір може бути припинено в будь-який строк, щодо якого працівник і роботодавець досягли домовленості. «Угоду» визначено як дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав й обов`язків; під цим потрібно розуміти наявність вільного волевиявлення обох сторін. ВС у постанові від 24.03.2020 у справі № 553/629/18 вказав, що пропозиція (ініціатива) і власне угода сторін про припинення трудового договору за угодою сторін можуть бути укладені як в письмовій, так і в усній формі: якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній має бути зазначено прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Щоб звільнення за угодою сторін було безпроблемним, ця угода має бути реальною, тобто ґрунтуватися на спільному волевиявленні сторін (Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду від 05.03.2020 у справі № 524/466/17). ВС 31.08.2020 у справі № 359/5905/18 зазначив: якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення, анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Якщо сторони в певний момент часу вже домовилися про звільнення за угодою сторін у конкретну дату, а потім одна сторона дійшла іншої думки, то звільнення є правомірним, позаяк не було виражено волі іншої сторони на скасування попередніх домовленостей. Верховний Суд оцінював таку ситуацію: відкликання попередньої заяви про звільнення, яке роботодавець отримав вже після видання наказу про звільнення, не можна вважати спільним волевиявленням працівника й роботодавця на анулювання попередньої домовленості про звільнення за угодою сторін (постанова від 05.03.2020 у справі № 524/466/17).

Суд дійшов висновку, що у задоволенні позовної вимоги про внесення змін до розпорядження про дату звільнення належить відмовити.

Оцінюючи доводи позивача і відповідачів, третьої особи про розбіжне тлумачення підстав для надання допомоги на оздоровлення, суд зазначає про таке.

У листі Міністерства юстиції України від 30.01.2009 № н-355267-18 зазначено, що у разі суперечності норм підзаконного нормативно-правового акта нормам закону необхідно застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Відповідно до частини 5 статті 21 Закону «Про службу в органах місцевого самоврядування», посадовим особам місцевого самоврядування надається щорічна відпустка з виплатою допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу. Згідно з підпунктом 3 пункту 2 постанови КМУ «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» № 268 керівники органів, в тому числі органів місцевого самоврядування, у межах затвердженого фонду оплати праці мають право надавати працівникам допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника. Відповідно до роз`яснення Мінекономіки: допомога на оздоровлення має виплачуватися при наданні щорічної відпустки у розмірі не менше, ніж посадовий оклад. Водночас розмір такої допомоги, за наявності коштів, не повинен перевищувати середньомісячної заробітної плати працівника (https://auc.org.ua/novyna/rozyasnennya-minekonomiky-shchodo-vyplaty-dopomogy-na-ozdorovlennya-posadovym-osobam; https://auc.org.ua/sites/default/files/sectors/u-6780/vidpovid_minekonomiky.pdf).

ВС у справі № 808/1860/14 зазначив: роз`яснення надано Міністерством у листі від 11.09.2006 № 912/020/153-06 підхід може бути використаний до вирішення спору. Суд не застосовує листи-роз`яснення як нормативно-правові акти, але враховує їх як свідчення певного підходу відповідних органів до вирішення питань, що є спірними.

Мінекономіки у листі від 06.04.2020 № 3511-06/22904-09 «Щодо виплати допомоги для оздоровлення при наданні щорічної відпустки посадовим особам місцевого самоврядування» зазначає, що за наявності коштів допомога може бути виплачена у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника.

НАДС у листі від 23.04.2020 № 3242/13-20 уважає, що під час надання посадовій особі органу місцевого самоврядування щорічної відпустки виплачують допомогу у розмірі, передбаченому ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

В пункті 4.2.3 Колективного договору, укладеного між адміністрацією виконавчого комітету Черкаської міської ради та профспілковим комітетом працівників апарату виконавчого комітету Черкаської міської ради, указано, що адміністрація зобов`язується надавати працівникам (посадовим особам органів місцевого самоврядування та службовцям) допомогу на оздоровлення до відпусток у розмірі середньомісячної заробітної плати, а також матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Розмір виплати не є спірним, позаяк рішення про надання відпустки не приймалось в умовах домовленості про припинення служби та звільнення позивача з 16.04.2021.

Оцінюючи вимогу визнати протиправними дії Черкаського міського голови ОСОБА_2 щодо відмови ОСОБА_1 у наданні невикористаної частини щорічної відпустки тривалістю 15 календарних днів з 15.04.2021 та з наступним звільненням, суд враховує, що позивач не зазначає про яку саме його заяву йдеться (12.04.2021, 13.04.2021, 14.04.2021).

Судом не встановлено підстав для надання відпустки позивачеві з одночасною виплатою допомоги на оздоровлення, позаяк відповідачем прийнято розпорядження від 13.04.2021 з рішенням про виплату компенсації за невикористані дні відпустки, яке не оскаржено/не зупинено/не відкликане/не змінене.

Допомога на оздоровлення у зв`язку із відпусткою виплачується з наданням щорічної оплачуваної відпустки за конкретний період за заявою працівника один раз на рік під час надання будь-якої із частин щорічної відпустки, незалежно від кількості днів такої відпустки, проте, за наявних обставин справи в умовах звільнення за угодою сторін суд у контексті аналізу доказів і доводів сторін не встановив порушеного права позивача.

Згідно з пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, зареєстровано 17.08.1993 за №110 передбачено: днем звільнення вважається останній день роботи.

Суд дійшов висновку про те, що відповідачами в умовах, що склалися під час розгляду заяв від 12.04.2021, 13.04.2021, 14.04.2021 обрано правомірну підставу для звільнення працівника за угодою сторін з 16.04.2021 відповідно до першої заяви позивача за якою досягнуто домовленості сторін.

Статтею 12 Закону України «Про відпустки» передбачено, що щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.

Згідно з підпунктом 3 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 68 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури), судів та інших органів» (зі змінами) керівникам органів надано право у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань та допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки в розмірі, що не перевищує середньомісячну заробітну плату працівника.

Судом встановлено, що у відповідь на запит позивача про отримання публічної інформації (а.с.102) директор департаменту повідомив (а.с.101, а.с.105), що у період з 10.11.2020 до 16.04.2021 ОСОБА_1 мав такі відпустки: з 10 до 21 листопада 2020 року частина щорічної з 2 до 21 листопада 2020 року за період роботи з 01.11.2019 до 31.10.2020; 23 листопада 2020 року надано частину щорічної відпустки тривалістю 1 календарний день за період роботи з 01.11.2020 до 31.10.2020 з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати; з 24 до 24 листопада 2020 року позивач перебував у відпустці у зв`язку з перенесенням на цей період частини щорічної відпустки тривалістю 5 календарних днів за період роботи з 01.11.2019 до 31.10.2020, у зв`язку з його тимчасовою непрацездатністю (з 26.10.2020 до 06.11.2020), що настала під час відпустки; з 8 до 10 лютого 2021 року надано відпустку тривалістю 3 календарні дні без збереження заробітної плати на період карантину; 5 березня 2021 року, та з 9 до 10 березня 2021 року надано відпустку тривалістю 3 календарні дні без збереження заробітної плати на період карантину; 2 квітня 2021 року надано частину щорічної відпустки тривалістю 1 календарний день за період роботи з 01.11.2019 до 31.10.2020.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінюючи дії відповідача щодо процедур розгляду заяв позивача про припинення служби та звільнення за угодою сторін за розпорядженням від 13.04.2021 на підставі заяви від 12.04.2021 із звільненням 16.04.2021, про надання частини щорічної відпустки від 13.04.2021 та про надання невикористаної частини відпустки від 14.04.2021 з виплатою допомоги на оздоровлення за критеріями частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку, що відповідачі під час прийняття і реалізації розпорядження від 13.04.2021 № 150-р(к) про припинення служби та звільнення ОСОБА_1 діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, встановлений законами України, а тому позовні вимоги (основна і похідні) до задоволення не належать.

Позивачеві відмовлено у задоволенні позову, тому відсутні підстави для вирішення питання розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 2, 6-16, 19, 73-78, 90, 118, 139, 242-246, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, що може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу VII Перехідних положень та з урахуванням пункту 3 розділу VI Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 [ АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ];

відповідач 1: Черкаський міський голова Бондаренка Анатолія Васильовича [вул. Байди Вишневецького, 36, м. Черкаси, 18002];

відповідач 2: Департамент управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради [вул. Байди Вишневецького, 36, м. Черкаси, 18002, ];

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Черкаська міська рада [вул. Байди Вишневецького, 36, м. Черкаси, 18002, ].

Повне судове рішення складено 19.07.2021

Суддя Л.В. Трофімова