Справа № 560/833/21
Суддя: Франовська К.С.
Дата ухвалення: 2021-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/833/21

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Польовий О.Л.

Суддя-доповідач - Франовська К.С.

15 липня 2021 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Франовської К.С.

суддів: Матохнюка Д.Б. Боровицького О. А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 09 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Славутської міської ради, Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області про скасування рішення, наказу,

В С Т А Н О В И В :

В січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Славутської міської ради про скасування рішення Славутської міської ради від 03.07.2020 №8-52/2020 "Про внесення змін до додатку 1 рішення Славутської міської ради від 25.11.2011 №10-13/2011 "Про затвердження структури, чисельності апарату виконавчого комітету Славутської міської ради та виконавчих органів", наказу Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутської міської ради від 13.07.2020 №54-к "Про внесення змін до штатного розпису управління", посилаючись на те, що з березня 2001 року працювала головним спеціалістом управління, а з прийняттям оскаржуваних рішень та наказу порушено її право на працю.

Ухвалою від 16.02.2021 Хмельницький окружний адміністративний суд відкрив провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

26 березня 2021 року ОСОБА_1 подала заяву про збільшення позовних вимог і просила скасувати наказ Управління соціального захисту населення "Про звільнення ОСОБА_1 " від 21.01.21 №8-к та поновити на роботі з 21.01.21 р.

Ухвалою від 06 квітня 2021 року заява ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог залишена без розгляду, як така, що подана поза межами встановленого ч.3 ст.262 КАС 30-ти денного строку.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 09 квітня 2021 року ОСОБА_1 у позові відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, його оскаржила позивач, яка вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, адміністративний позов задовольнити повністю.

У доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що її звільнення було незаконним, оскільки роботодавцем не було дотримано вимог чинного законодавства щодо її переважного права на залишення на роботі. Зазначає, що суд допустив неповноту, не витребувавши додаткові докази на підтвердження факту її роботи на певній посаді, що вказує на упередженість суду. Неправильними вважає скаржник рішення суду першої інстанції щодо правомірності оскаржуваних рішень міської ради, оскільки висновки суду суперечать Регламенту Славутської міської ради. Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що скорочення посади, яку вона обіймала та звільнення з роботи відбулося за 5 років до пенсії, а віднайти роботу у такому віці неможливо, внаслідок чого відповідач позбавив її права на працю та засобів до існування. Суд першої інстанції не перевірив правильність її звільнення з посади, допустив порушення норм процесуального права при відкритті провадження у справі, а відтак ухвалив рішення, яке є незаконним, а тому підлягає скасуванню.

У відзиві Славутський міський голова ОСОБА_2 вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги і просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області у відзиві спростовує доводи апеляційної скарги і просить її залишити без задоволення.

На відзиви відповідачів ОСОБА_1 подала пояснення, яке за змістом аналогічне позовній заяві і зводиться до викладення правової позиції щодо протиправності рішення Славутської міської ради від 03.07.2020 №8-52/2020 "Про внесення змін до додатку 1 рішення Славутської міської ради від 25.11.2011 №10-13/2011 "Про затвердження структури, чисельності апарату виконавчого комітету Славутської міської ради та виконавчих органів", наказу Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутської міської ради від 13.07.2020 №54-к "Про внесення змін до штатного розпису управління".

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до приписів ч.4 ст.229 КАС України якщо згідно положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість судового рішення, повноту встановлення обставин справи, застосування норм матеріального і процесуального права, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановив суд та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 з 01.03.2001 року працювала в управлінні соціального захисту населення виконавчого комітету Славутської міської ради, а з 23 грудня 2003 року обіймає посаду головного спеціаліста з контролю за правильністю призначення і виплати пенсій управлінням Пенсійного фонду України з підрозділу контролю та соціальних інспекторів.

Рішенням від 03.07.2020 №8-52/2020 Славутська міська рада внесла зміни в додаток 1 рішення Славутської міської ради від 25.11.2011 №10-13/2011,та вивела посаду головного спеціаліста з контролю за правильністю призначення і виплати пенсій управлінням Пенсійного фонду України з підрозділу контролю та соціальних інспекторів.

Наказом від 13.07.2020 №54-к Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутської міської ради скоротило посаду головного спеціаліста з контролю за правильністю призначення і виплати пенсій управлінням Пенсійного фонду України з підрозділу контролю та соціальних інспекторів та вивело її з штатного розпису управління, попередило головного спеціаліста з контролю за правильністю призначення і виплати пенсій управлінням Пенсійного фонду України з підрозділу контролю та соціальних інспекторів ОСОБА_1 про наступне вивільнення згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, запропонувало працівнику переведення за її згодою на іншу посаду за відповідною професією чи спеціальністю (у разі наявності вакантних посад).

На думку позивача, рішення від 03.07.2020 №8-52/2020 прийняте з порушення вимог регламенту Славутської міської ради, затвердженого рішенням від 25.12.2015 №21-3/2015. Під час обговорення проєкту рішення від 03.07.2020 №8-52/2020, у спільному засіданні депутатських комісій брали участь лише 15 депутатів з 32 депутатів. Проєкт рішення не винесений на обговорення комісії, не перевірений юристом ради та головою відповідної постійної комісії. Крім цього, позивачка вважає, що при підготовці проєкту рішення від 03.07.2020 №8-52/2020 був порушений порядок підготовки проєктів рішень. Тому спірне рішення не могло бути прийняте на сесії ради. Відтак, подальші рішення щодо скорочення посади, є незаконними і такими, що порушують її трудові та конституційні права права.

Наведене зумовило звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір та відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що не є належним способом захисту оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. При цьому, правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення.

Саме роботодавець визначає доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Тому оскарження працівниками рішень про визначення структури підприємства чи установи, зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників не вважається належним способом захисту.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників.

Так, Кодекс визначає можливість працівника оскаржити наказ про його звільнення, а з позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 оскаржує рішення Славутської міської ради від 03.07.2020 №8-52/2020 "Про внесення змін до додатку 1 рішення Славутської міської ради від 25.11.2011 №10-13/2011 "Про затвердження структури, чисельності апарату виконавчого комітету Славутської міської ради та виконавчих органів", наказу Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутської міської ради від 13.07.2020 №54-к "Про внесення змін до штатного розпису управління", а не наказ про її звільнення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору.

Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.

При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

Відповідно до статті 64 Господарського кодексу України (далі - ГК України) підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

Згідно з позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18 (провадження № 61-393св19), від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17 (провадження № 61-8393св20), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність п і д с т а в д л я з в і л ь н е н н я.

Частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду, передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Тобто, за загальним правилом, суд не може виходити за межі позовних вимог, тобто не може застосовувати інший спосіб захисту, ніж зазначив позивач у позовній заяві.

Водночас суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших законодавчих приписів, ніж ті, про які зазначає позивач.

Такі положення процесуального закону були предметом обговорення у Верховному Суді України, який, у постанові Пленуму від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення», зазначав, що вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Колегія суддів відзначає, що гарантоване статтею 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право - конкретизоване у законах України.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод задекларовано, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, відсутність порушеного права чи н е в і д п о в і д н і с т ь обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Зокрема, у пункті 75 рішення від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини вказаного рішення).

У юридичній науці способи захисту права визначені як передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права. Такі дії є завершальними актами захисту у вигляді матеріально-правових дій або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи запереченого права і є результатом діяльності по захисту прав.

Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у даній справі не є належним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 на працю,- оскарження рішення Славутської міської ради від 03.07.2020 №8-52/2020 "Про внесення змін до додатку 1 рішення Славутської міської ради від 25.11.2011 №10-13/2011 "Про затвердження структури, чисельності апарату виконавчого комітету Славутської міської ради та виконавчих органів", наказу Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутської міської ради від 13.07.2020 №54-к "Про внесення змін до штатного розпису управління", оскільки прийняття такого рішення є компетенцією органу та є складовою його права на управління своєю діяльністю.

При цьому, правом працівника залишається оспорювати, власне, правомірність його звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 755/3495/16-ц від 28.03.2019.

У зв`язку з цим, апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_1 не позбавлена права закласти новий адміністративний позов про незаконність наказу про звільнення та про поновлення на роботі, під час розгляду якого судом будуть перевірені процедурні порушення, на які вказує позивач.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 09 квітня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова суду складена в повному обсязі 15 липня 2021 року.

Головуючий Франовська К.С.

Судді Матохнюк Д.Б. Боровицький О. А.