Справа № 240/7731/21
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2021-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без розгляду

16 липня 2021 року м. Житомир справа № 240/7731/21

категорія 105000000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Черняхович І.Е., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Новоград-Волинський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання протиправною та скасування постанови,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 із позовом до Новоград-Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову від 09.09.2014, ухвалену старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Новоград-Волинського міськрайонного управління юстиції Пінчук К.А. в межах виконавчого провадження ВП №37617076 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 83005,20 гривень.

Ухвалою від 05 травня 2021 року відкрито провадження у справі №240/7731/21 за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання по справі.

Розглянувши 19 травня 2021 року під час судового засідання питання дотримання ОСОБА_1 процесуальних строків на звернення з даним позовом до суду, суд дійшов висновку, що вказані строки позивачем пропущені, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Статтею 287 КАС України визначені особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

Так, частиною 1 та пунктом 1 частини 2 статті 287 КАС України встановлено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Строки звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними, після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Встановлений статтею 287 КАС України строк звернення до суду обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Визначаючи початок перебігу для позивача процесуального строку на звернення з даним позовом до суду, суд зазначає наступне.

Встановлений статтею 287 КАС України десятиденний строк звернення до суду обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При визначенні початку цього строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Порівняльний аналіз термінів "дізнався" та "повинен був дізнатись", що містяться у статті 287 КАС України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав, а тому сама по собі необізнаність позивача з фактом порушення його прав не є підставою для автоматичного і безумовного поновлення строку звернення до суду.

Суд також зазначає, що доказами того, що особа знала про порушення своїх прав є не тільки її дії, спрямовані на захист порушених прав, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Судом встановлено, що предметом спірних правовідносин в адміністративній справі №240/7731/21 є постанова старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Новоград-Волинського міськрайонного управління юстиції Пінчук Катерини Анатоліївни від 09 вересня 2014 року у виконавчому провадженні ВП №37617076 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 83005,20 гривень.

При цьому, в позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що в лютому 2021 року, після заблокування її картки на отримання заробітної плати, в бухгалтерії Новоргад-Волинської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 3, де вона працює вчителем, вона дізналась про те, що головним державним виконавцем Новоград- Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Пінчук Катериною Анатоліївною було винесено постанову від 08.02.2021 у виконавчому провадженні №52706254 про звернення стягнення на її доходи. Зі змісту вказаної постанови про звернення стягнення на доходи боржника позивач дізналась, що її ухвалено у відкритому 20 жовтня 2016 року виконавчому провадженні №52706254 з примусового виконання постанови старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Новоград-Волинського міськрайонного управління юстиції Пінчук Катерини Анатоліївни від 09 вересня 2014 року у виконавчому провадженні ВП №37617076 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 83005,20 гривень.

Після цього, позивач звернулась із заявою до начальника Новоград-Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), в якій просила надати їй копію оскаржуваної в даній справі постанови від 09 вересня 2014 року у виконавчому провадженні №37617076 про стягнення виконавчого збору, оскільки даного документу вона не отримувала, а також інформацію з приводу того, в якому виконавчому провадженні було винесено дану постанову. З письмової відповіді Новоград-Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), отриманої нею 23 квітня 2021 року, позивач дізналась, що у відділі на примусовому виконані перебувало виконавче провадження №37617076 з виконання виконавчого листа Новоград-Волинського міськрайонного суду №0616/1324 від 06.06.2012 про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" заборгованості за кредитним договором в сумі 103918,87 доларів США, який в подальшому на підставі п. 1 ст.47 ЗУ "Про виконавче провадження" був повернений без виконання. У зв`язку з чим, постанова від 09 вересня 2014 року у виконавчому провадженні №37617076 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 83005,20 гривень була винесена відділом державної виконавчої служби Новоград-Волинського міськрайонного управління юстиції в окреме виконавче провадження №52706254 з її примусового виконання. Разом із письмовою відповіддю позивач отримала й копію постанови від 09.09.2014 року у ВП № 37617076.

Враховуючи вказані обставини, ОСОБА_1 в позовній заяві зазначила, що про існування оскаржуваної постанови та про порушення своїх прав вона дізналась 23 квітня 2021 року (з моменту отримання письмової відповіді Новоград-Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький)), а відтак саме з цієї дати для неї розпочався процесуальний строк на звернення з даним позовом до суду.

Однак, наявні у матеріалах справи докази спростовують позицію ОСОБА_1 про те, що моментом коли вона дізналась про порушення своїх прав є 23 квітня 2021 року - дата отримання від Новоград-Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) письмової відповіді та оскаржуваної постанови.

З наданих відповідачем матеріалів виконавчого провадження №52706254 судом було безспірно встановлено, що ОСОБА_1 , починаючи з 23.11.2016, щомісячно сплачувала на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого документа (постанови від 09.09.2014 у ВП №37617076 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 83005,20 гривень) в рахунок погашення заборгованості грошові кошти в розмірі 100,00 гривень, що підтверджується копіями відповідних квитанцій.

Вказане свідчить, що станом на 23 листопада 2016 року позивач була обізнана про існування оскаржуваної нею у даній справи постанови від 09.09.2014 у ВП №37617076 про стягнення з неї виконавчого збору в розмірі 83005,20 гривень та фактично погоджувалась з цією постановою, оскільки щомісячно здійснювала сплату визначеного у ній виконавчого збору.

Водночас, під час судового засідання ОСОБА_1 зазначила, що була необізнана про те, що грошові кошти в розмірі 100,00 гривень, які вона сплачувала щомісяця, є коштами в рахунок погашення заборгованості по виконавчому збору, визначеному в оскаржуваній постанові від 09.09.2014 у ВП №37617076, оскільки вважала, що сплачує судові витрати.

Дослідивши обставини, на які позивач посилається як на поважні причини пропуску нею процесуального строку на звернення з даним позовом до суду (необізнаність про те, що кошти, які вона сплачувала, були коштами зі сплати виконавчого збору), суд дійшов висновку, що вказані доводи є безпідставними, адже з наявних у матеріалах справи квитанцій про сплату вбачається, що платник ОСОБА_1 , сплачуючи вказані кошти, перераховувала їх на рахунок, призначений для обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого документа - постанови від 09.09.2014 у ВП №37617076 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 83005,20 гривень, та зазначала при цьому в графі «Призначення платежу» - виконавчий збір.

Відтак, доводи позивача про те, що вона не була обізнана про те, що кошти, які вона сплачувала, були коштами зі сплати виконавчого збору, спростовуються наявними у матеріалах документами.

Враховуючи вищезазначені обставини, суд дійшов висновку, що перебіг процесуального строку на звернення з даним позовом до суду почався для ОСОБА_1 щонайпізніше ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки наявні у матеріалах справи докази свідчать про те, що станом на цю дату позивач була обізнана про існування оскаржуваної постанови від 09.09.2014 у ВП №37617076 про стягнення виконавчого збору, добровільно сплачувала кошти в рахунок погашення боргу по виконавчому збору в розмірі 83005,20 гривень, та відповідно й знала про порушення своїх прав цією постановою.

Водночас, з вказаним адміністративним позовом до суду ОСОБА_1 звернулась 26 квітня 2021 року, що підтверджується поштовим штампом на конверті, в якому її позов надійшов до суду.

З огляду на вказані обставини, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 пропущено визначений статтею 287 КАС України десятиденний строк на звернення до суду щодо постанови старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Новоград-Волинського міськрайонного управління юстиції Пінчук К.А. від 09.09.2014 у ВП №37617076 про стягнення з неї виконавчого збору в розмірі 83005,20 гривень.

У зв`язку з цим, ухвалою від 19 травня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху, а позивачу надано строк для подачі клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску.

Відповідно до частини 1 статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи може поновити пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

На виконання вимог частини 1 статті 121 КАС України та ухвали від 19 травня 2021 року, ОСОБА_1 подала до суду заяву про поновлення процесуального строку на звернення з даним позовом до суду, в якій вказала, що наявні в матеріалах справи квитанції про сплату виконавчого збору від її імені не доводять факту її обізнаності із оскаржуваною постановою. Так, у вказаній постанові не зазначено фізичну або юридичну особу, на користь якої державний виконавець постановив стягнути виконавчий збір в розмірі 83005,20 гривень. На переконання позивача, вказані квитанції про сплату виконавчого збору можуть свідчити лише про те, що вона могла бути ознайомлена із постановою про відкриття виконавчого провадження від 20.10.2016, в якій державний виконавець зазначила стягувачем саме Новоград-Волинський відділ державної виконавчої служби (при цьому ця постанова не містила реквізитів депозитного рахунку стягувача, на який потрібно було перераховувати кошти), а також із розпорядженнями державного виконавця, в яких зазначались банківські реквізити для перерахунку коштів, однак аж ніяк не з оскаржуваною постановою про стягнення виконавчого збору, оскільки, в ній взагалі не вказано на користь кого слід стягувати виконавчий збір. Крім того обгрунтовуючи наявність поважних причин пропуску нею процесуального строку на звернення з даним позовом до суду, ОСОБА_1 зазначила, що в цей період хворів її син, який є інвалідом ІІ групи з дитинства, та перебував вдома на амбулаторному лікуванні, у зв`язку з чим вона здійснювала його догляд.

Розглянувши вказані ОСОБА_1 в заяві доводи, суд зазначає наступне.

Пропущений процесуальний строк може бути поновлений, якщо суд визнає причини його пропуску поважними.

Ключовою є фраза «з поважних причин», а отже це і є предметом доказування при вирішенні питання щодо встановлення поважності причин для позивача, тобто якщо строк був пропущений з поважних причин, це повинно підтверджуватися незаперечними письмовими доказами.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій, в тому числі звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

При цьому, у рішенні Верховного Суду України від 13.09.2006 у справі №6-26370кс04 зазначено таке: «Поважними причинами пропуску строку позовної давності вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення позову стає неможливим або утрудненим».

Як вказує практика Верховного Суду України, оцінюючи обставини, що перешкоджали здійсненню процесуального права на оскарження, суд повинен виходити з оцінки та аналізу всіх наведених у клопотанні доводів, а також з того, чи мав заявник можливість своєчасно реалізувати своє право на оскарження.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс на інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі Перез де Рада Каванілес проти Іспанії від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

При цьому, наявність навіть об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа ОСОБА_7 проти України, п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Дослідивши обставини, на які ОСОБА_1 позивач посилається в заяві, як на поважні причини пропуску нею процесуального строку на звернення з даним позовом до суду, суд встановив наступне.

Так, в заяві про поновлення пропущеного процесуального строку позивач вказала, що наявні в матеріалах справи квитанції про сплату виконавчого збору від її імені не доводять факту її обізнаності із оскаржуваною постановою, вказані квитанції можуть свідчити лише про її ознайомлення із постановою про відкриття виконавчого провадження від 20 жовтня 2016 року.

З даного приводу суд зазначає, що предметом примусового виконання у виконавчому провадженні №52706254, яке було відкрите постановою від 20 жовтня 2016 року, є оскаржувана позивачем в даній справі постанова старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Новоград-Волинського міськрайонного управління юстиції Пінчук Катерини Анатоліївни від 09 вересня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 83005,20 гривень по виконавчому провадженні ВП №37617076, яка була винесена в окреме виконавче провадження. Відтак, зазначені позивачем аргументи навпаки підтверджують її обізнаність про існування оскаржуваної постанови.

Доводи позивача про те, що процесуальний строк на звернення з даним позовом до суду був пропущений нею також через перебування її сина, який є інвалідом ІІ групи, на амбулаторному лікуванні вдома та здійснення у зв`язку з цим позивачем його догляду, суд також відхиляє, адже амбулаторне лікування сина позивача ніяким чином не перешкоджало позивачці та обмежувало її у зверненні до адміністративного суду за захистом своїх прав.

Судом також враховується, що з огляду на те, що дана справа належить до категорії термінових адміністративних справ, порушення позивачем процесуального строку на звернення з даним позовом до суду (з 23.11.2016 по 26.04.2021) було занадто тривалим, хоча об`єктивно для позивача були створені обставини, які дозволяли забезпечити можливість вчасно поставити перед судом питання щодо оцінки правомірності бездіяльності відповідача. Оскільки позивачем протягом чотирьох місяців не був реалізований процесуальний інтерес до судового захисту своїх прав, суд не встановив жодних об`єктивних та непереборних обставин, які унеможливлювали б для позивача звернення з позовом до суду вчасно.

Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що намір захистити у судовому порядку порушені права має реалізовуватись у чіткій відповідності до вимог процесуального закону і має бути наслідком добросовісних дій позивача.

Отже, за наведених обставин та з огляду на ненадання позивачем доказів на підтвердження поважності причини пропуску строку звернення до суду, викладені позивачем обставини у заяві про поновлення строку звернення до суду не можуть бути визнані поважними, оскільки такі причини не носять ознак об`єктивності та непереборності безпосередньо для позивача, а реалізація останнім права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого права.

Будь-яких інших підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду із даним позовом, які є поважними, позивачем не вказано.

При вирішенні процесуального питання щодо дотримання строків звернення до суду суд також враховує практику Європейського суду з прав людини.

У Справі "Пономарьов проти України" Європейський суд зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Також прецедентна практика Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" та "Круз проти Польщі" виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Згідно з частиною 3 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

З огляду на те, що позовна заява ОСОБА_1 подана до суду з пропуском встановленого законом процесуального строку на звернення до суду, та беручи до уваги, що підстави, вказані нею у заяві про поновлення пропущеного строку, визнані судом неповажними, суд приходить до висновку, що позовну заяву слід залишити без розгляду.

На підставі вищезазначеного та керуючись статтями 122, 123, 171, 240, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ухвалив:

Залишити без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Новоград-Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання протиправною та скасування постанови.

Ухвала суду набирає законної сили у порядку, встановленому статтею 256 КАС України, та згідно з частиною 6 статті 287 КАС України може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її складення за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України, з урахуванням приписів пп.15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Суддя І.Е.Черняхович