Справа № 160/13286/20
Суддя: Лукманова О.М.
Дата ухвалення: 2021-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

15 липня 2021 року м. Дніпросправа № 160/13286/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Лукманової О.М. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Дурасової Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання: Новошицької О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.04.2021 року (суддя Конєва С.О., м. Дніпро, повний текст рішення виготовлено 23.04.2021 року) у адміністративній справі №160/13286/20 за позовом ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання протиправними дії та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася з позовом до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (далі по тексту - відповідач), в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати протиправними дії відповідача щодо непроведення розрахунку заробітної плати за час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 46730,75 грн. на її користь.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.04.2021 року позовні вимоги задоволені частково; стягнено з Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.06.2019 року по 23.07.2020 року у розмірі 22563 грн. 75 коп. з вирахуванням обов`язкових зборів та платежів.

З рішенням суду першої інстанції не погодилось Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Свої вимоги обґрунтувало тим, що рішення прийняте при неправильному застосуванні норм матеріального права, при порушенні норм процесуального права та при неповному встановленні обставин справи. Апелянт зазначав, що позивач була обізнана про ліквідацію Криворізького МУЮ і вивільнення працівників 06.04.2016 року; з 26.04.2016 року по 29.08.2016 року перебувала у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, а з 30.08.2016 року по 16.06.2019 року - у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Апелянт зазначав, що у зв`язку зі спливом відпустки ГТУЮ у Дніпропетровській було надано ОСОБА_1 пропозиції щодо зайняття вакантної посади у структурних підрозділах в межах м. Кривого Рогу та Криворізького району, однак позивач не погодилась з подальшим працевлаштуванням за пропонованими посадами та звернулась до ГТУЮ у Дніпропетровській області із заявою від 11.06.2019 року, у якій просила звільнити її з посади головного спеціаліста відділу з правових питань Криворізького МУЮ у зв`язку зі скороченням і ліквідацією без виходу на роботу по закінченню відпустки для догляду за дитиною та досягненням нею трирічного віку з 18.06.2019 року, а тому наказом від 18.06.2019 року №1666-к ОСОБА_1 було звільнено відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» та п.1 ст.40 КЗпП України, однак ОСОБА_1 звернулася до суду та рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.11.2019 року у справі №160/6962/19, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.07.2020 року, було скасовано наказ ГТУЮ у Дніпропетровській області від 18.06.2019 року №1666-к з тих підстав, що відповідач своєчасно не повідомив позивача про наступне вивільнення працівника та звільнив позивача через три роки після ліквідації відділу юстиції. Апелянт на виконання рішення суду своїм наказом від 23.07.2020 року №12-к скасував наказ від 18.06.2019 року №1666-к. Апелянт звертав увагу на те, що вищевказаними рішеннями суду не вирішувалось питання про поновлення на посаді ОСОБА_1 , позивач не бажала поновлюватися на роботі, а лише хотіла змінити дату звільнення, про що свідчить наказ від 10.09.2020 року №15-к про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з ліквідацією Криворізького МУЮ на підставі п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» з 11.09.2020 року. На думку апелянта, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що, скасовуючи наказ від 18.06.2019 року №1666-к, позивач фактично була поновлена на роботі, однак, як вбачається зі справи №160/6962/19 ОСОБА_1 не бажала поновлюватися на роботі, а лише змінити дату звільнення. Апелянт вважав, що стягнення зарплати за вимушений прогул пов`язане з поновленням особи на посаді, а тому судом неправильно застосовано частини 1, 3 ст.235 КЗпП України. Апелянт зазначав, що вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції, а позивач з 18.06.2019 року по 22.07.2020 року не виконувала трудові функції так як у червні 2019 року не погодилась із подальшим працевлаштуванням за пропонованими посадами в органах юстиції. Апелянт зазначав, що ОСОБА_1 у справі №160/6962/19 не зверталася з позовними вимогами про поновленням на посаді, а тому окремо не підлягають позовні вимоги про стягнення зарплати за вимушений прогул. Апелянт зазначав, що розрахунок середнього заробітку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 має обраховуватися за останні два місяці перед звільненням; за квітень, травень 2019 року та лютий, березень 2019 рок заробітної плати не було, а тому слід виходити з посадового окладу - 1723 грн., середньоденна зарплата складає 82,05 грн. = (1723 грн. х 2) : 42 робочі дні по графіку.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги частково, виходив з того, що предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача на користь позивача саме середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що не врегульовано спеціальним законодавством, а, відповідно, за загальним правилом, до даних спірних правовідносин підлягають застосуванню норми трудового законодавства, тобто при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, при цьому, за умови відмови роботодавця у виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу при такому поновленні на роботі, працівник не позбавлений права звернутися про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з окремим позовом. Суд врахував, що позивача було звільнено з посади головного спеціаліста відділу з правових питань Криворізького міського управління юстиції (правонаступником якого є відповідач) з 18.06.2019 року згідно наказу №1666-к, який було визнано протиправним та скасовано рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.11.2019 року у справі №160/6962/19, яке було залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.07.2020 року. На виконання судового рішення, відповідачем 23.07.2020 року було прийнято наказ №12-к, яким було скасовано наказ від 18.06.2019 року №1666-к. Суд виходив з того, що, незважаючи на те, що судове рішення у справі №160/6962/19 не містить вимог про поновлення ОСОБА_1 на роботі, проте, у зв`язку із скасуванням наказу №1666-к від 18.06.2019 року вона фактично була поновлена на роботі, на посаді, з якої її було звільнено, тому суд вважав відмову у виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 18.06.2019 року по 23.07.2020 року, викладену у листі від 12.10.2020 року протиправною та необґрунтованою, оскільки позивач, при поновленні на роботі має право на виплату їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України. Суд критично оцінив твердження відповідача про те, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не було предметом спору у справі №160/6962/19, оскільки не заявлення позивачем позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах розгляду вищенаведеної справи не звільняє відповідача як роботодавця від обов`язку сплатити такі кошти, виходячи з вимог ст.235 КЗпП України та не позбавляє позивача права на звернення до суду з окремим позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому суд вважав, що ОСОБА_1 має право на виплату їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 18.06.2019 року по 23.07.2020 року (у період, у який позивач позбавлена була можливості працювати від незалежних від неї причин) на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України. Суд при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу керувався постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100; врахував, що ОСОБА_1 у квітні - травні 2019 року, тобто за 2 місяці до моменту її звільнення 18.06.2019 року жодного робочого дня не відпрацювала (перебувала у відпустці по догляду за дитиною до трьох років), обрахунок має бути здійснений виходячи з установленого їй посадового (місячного) окладу у відповідності до вимог пунктів 2, 8, абзацу 2 пункту 4 Порядку. Суд застосував довідку без номера від 22.03.2021 року, згідно якої посадовий оклад позивача перед звільненням складав - 1723 грн.; середньоденна заробітна плата - 82,05 грн. = (1723,00 грн. + 1723,00 грн.):42 робочі дні по графіку, де 1723 грн. - посадовий місячний оклад; 42 робочих дні - кількість робочих днів за розрахунковий період згідно з графіком (квітень, травень 2019 року). Суд обрахував середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.06.2019 року по 22.07.20290 року (275 робочих днів) у розмірі 22563,75 грн. = (82,05 грн. х 275 робочих днів).

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 з 13.10.2008 року проходила державну службу на посаді головного спеціаліста відділу з правових питань Криворізького міського управління юстиції. З 30.08.2016 року по 16.06.2019 року ОСОБА_1 знаходилась у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Встановлено, що 11.06.2019 року ОСОБА_1 у зв`язку з ліквідацією Криворізького МУЮ та скороченням посади головного спеціаліста відділу з правових питань було запропоновано вакантні посади у структурних підрозділах ГТУЮ у Дніпропетровській області в межах м. Кривого Рогу та Криворізького району, однак ОСОБА_1 не погодилась та 11.06.2019 року подала заяву про звільнення її з посади у зв`язку зі скороченням посади і ліквідацією Криворізького міського управління юстиції без виходу на роботу по закінченню відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, з 18.06.2019 року. Наказом №1666-к від 18.06.2019 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади, у зв`язку із скороченням посади та ліквідацією Криворізького міського управління юстиції, за її згодою, без ставання до роботи з відпустки по догляду за дитиною, відповідно п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», п.1 ст.40 КЗпП України 18.06.2019 року, з припиненням державної служби. Підставою для її звільнення була заява ОСОБА_1 від 11.06.2019 року; наказ Міністерства юстиції України від 01.03.2016 року №52/5 «Про ліквідацію територіальних управлінь юстиції»; попередження про скорочення посади; подання начальника Управління персоналу ГТУЮ у Дніпропетровській області.

Встановлено, що ОСОБА_1 наказ ГТУЮ у Дніпропетровській області від 18.06.2019 року №1666-к було оскаржено у судовому порядку та рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.11.2019 року у справі №160/6962/19, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.07.020 року, скасовано.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.11.2019 року у справі №160/6962/19, з яким погодився Третій апеляційний адміністративний суд, мотивував тим, що відповідач мав попередити про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці до повної ліквідації після чого звільнити із займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України до 22.07.2016 року (дата припинення юридичної особи), однак такий обов`язок відповідачем своєчасно не був виконаний. Суд зазначив, що відповідачем не було надано копії попередження позивача про подальше вивільнення від 06.04.2016 року.

На виконання рішення судів ГТУЮ у Дніпропетровській області 23.07.2020 року видано наказ №12-к, яким скасовано наказ ГТУЮ у Дніпропетровській області від 18.06.2019 року №1666-к.

Оскільки, наказ ГТУЮ у Дніпропетровській області від 18.06.2019 року №1666-к був скасований, перебування ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу з правових питань Криворізького МУЮ було продовжене, незалежно від того чи поновлювалась на вказаній посаді ОСОБА_1 рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.11.2019 року у справі №160/6962/2019. При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що вирішення трудових відносин між ОСОБА_1 регулюються нормами спеціального законодавства та трудового законодавства.

Відповідно до ч1 ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їх правонаступників.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що сам факт написання ОСОБА_1 11.06.2019 року заяви про звільнення не має значення для спірних правовідносин, оскільки рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.11.2019 року у справі №160/6962/2019 встановлено порушення процедури звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з ліквідацією Криворізького МУЮ, в якому вона працювала.

Суд апеляційної інстанції зазначає, оскільки наказ про звільнення ОСОБА_1 був скасований, остання має право на стягнення заробітної плати за період, який вона не працювала; відповідач помилково пов`язує стягнення заробітної плати за вимушений прогул лише з поновленням на роботі. У даному випадку наказ про звільнення був у судовому порядку скасований, а, отже трудові відносини продовжуються, а тому підлягає стягненню середній заробіток за період, в якому особа не працювала у зв`язку з прийняттям скасованого наказу про її звільнення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини, а, отже відповідно до положення ст.235 КЗпП України. особа, яка була незаконно звільнена та наказ про її звільнення скасований у судовому порядку має право на відшкодування їй роботодавцем заробітної плати за час, який вона не працювала у зв`язку зі звільнення.

Суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції вірно застосовано при обрахуванні середньої заробітної плати за вимушений прогул положення постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Згідно пунктів 1, 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема вимушеного прогулу. Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. У разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Встановлено, що судом першої інстанції обраховано середній заробіток за вимушений прогул відповідно до довідки, наданої відповідачем без номера від 25.03.2021 року, згідно якої середньоденна заробітна плата позивача за два місяці, що передували звільненню (18.06.2019р.) становить 82,05 грн. = (1723,00 грн. + 1723,00 грн.):42 робочі дні та 82.05 грн. х 275 робочих днів = 22563,75 грн. з обов`язковим вирахуванням із цієї суми податків та обов`язкових платежів.

Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.04.2021 року у адміністративній справі №160/13286/20 - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до статей 328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя О.М. Лукманова

суддя Л.А. Божко

суддя Ю. В. Дурасова