Справа № 522/12428/20
Суддя: Редько О. В.
Дата ухвалення: 2021-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Дата документу 01.07.2021
Провадження № 2-а/937/15/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«01» липня 2021 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Редько О.В.,

за участі секретаря судового засідання - Колеснікової Л.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Мелітопольського міського відділу Управління Державної міграційної служби Запорізької області про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду з адміністративним позовом, в якому просить рішення Мелітопольського міського відділу Управління Державної міграційної служби Запорізької області про примусове повернення ОСОБА_1 за межі України в частині заборони в`їзду з України строком на п`ять років до 0609.2021 року скасувати та визнати протиправним.

Позовна заява обґрунтована тим, що 06.09.2015 року Мелітопольським міським відділом Управління Державної міграційної служби Запорізької області винесено рішення про примусове повернення ОСОБА_1 за межі України та заборонено в`їзд в Україну строком на п`ять років до 06.09.2021 року. Вказане рішення вважає в частині заборони в`їзду в Україну строком на п`ять років до 06.09.2021 року незаконним та таким, що підлягає скасування з наступних підстав. Частиною другою Закону № 3773 визначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених в частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в України строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону № 3773 в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотання про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особі під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд не через контрольний пункт в`їзду - виїзду. Вказаний перелік підстав для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає. З аналізу норм діючого законодавства вбачається, що уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону), приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни походження, не зобов`язані одночасно приймати рішення й про заборону в`їзду цієї особи на територію України. Встановлена частиною другою статті 26 Закону № 3773 можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну, свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень. Тобто, суб`єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень. Таким чином, рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну не є обов`язковою санкцією, а є факультативною, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав. При цьому статтею 26 закону № 3773 не визначено підстави для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки, у випадку прийняття рішення про примусове повернення. При прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені в статті 13 Закону № 3773. Як вбачається з рішення про примусове повернення в країну походження, позивач до кримінальної відповідальності не притягувався, в розшуку, під слідством та судом в Україні не перебуває, обставин, які б забороняли б примусове повернення з України не перебуває, обставин, які б забороняли б примусове повернення з України в країну походження чи третю країну відповідно до статті 31 Закону № 3773 не виявлено. Доказів про ухилення сплати штрафу за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, відповідачем не надано. Також доказів, які свідчать про наявність достатніх підстав для застосування до позивача заборони в`їзду в Україну терміном на п`ять років не має. На теперішній час ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся судом належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомив. Заяв чи клопотань на адресу суду не надходило.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомив. Заяв чи клопотань на адресу суду не надходило.

Оскільки неявка позивача не перешкоджає розгляду справи, суд, керуючись положеннями ст. 205 КАС України розглядає справу по суті.

Від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на адміністративний позов, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, зазначаючи, що згідно обліків Мелітопольського МВ УДМС України в Запорізькій області рішення про примусове повернення за межі України із забороною в`їзду в Україну строком на п`ять років до 06.09.2021 року відносно громадянина Республіки Гвінея ОСОБА_1 не приймалось.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали адміністративної справи, приходить до наступного висновку.

Так позивач просить скасувати та визнати протиправним рішення Мелітопольського міськрайонного відділу Управління державної міграційної служби Запорізької області про примусове повернення ОСОБА_1 за межі України в частині заборони в`їзду в Україну строком на п`ять років до 06.09.2021 року.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач довів суду, що рішення про примусове повернення за межі України із забороною в`їзду в Україну строком на п`ять років до 06.09.2021 року відносно ОСОБА_1 не приймалось, що підтверджується обліками Мелітопольського МВ УДМС України в Запорізькій області.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Оскільки позивачем не надано суду належних, достатніх та допустимих доказів щодо прийнятого відносно нього рішення, суд вважає позов необґрунтованим, а отже таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись Конституцією України, ст.ст.2, 77, 90, 139, 242-246, 250 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Мелітопольського міського відділу Управління Державної міграційної служби Запорізької області про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: