Справа № 826/4962/18
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2021-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2021 року м. Київ № 826/4962/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А.,

розглянувши у спрощеному провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві), в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача за рахунок Державного бюджету України 5785,42 грн заборгованості по пенсії; 846,91 грн інфляційних витрат; 196,24 грн - 3% річних, всього 6828,57 грн за період з 12 травня 2015 року по 01 січня 2018 року.

Позовні вимоги мотивовані протиправним невиконання відповідачем постанови Дарницького районного суду міста Києва від 09 грудня 2015 року, якою зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову пенсію як постраждалому від аварії на ЧАЕС 4 категорії, у розмірі 15% мінімальної пенсії за віком з 12 травня 2015 року. Проте, станом на дату звернення до суду з цим позовом відповідач не виконав вказане рішення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 квітня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з наданням позивачу строку на усунення недоліків, який ухвалою суду від 11 липня 2018 року був продовжений.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 грудня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/4962/18 за правилами спрощеного позовного провадження (письмового провадження); виключено Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві зі складу відповідачів.

Ухвалою суду від 10 грудня 2018 року позивача звільнено від сплати судового збору.

03 жовтня 2018 року надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить збільшити розмір позовних вимог на розмір боргу по додаткові пенсії за період з 01 січня 2018 року по 01 жовтня 2018 року на суму 1922,30 грн з роздруківкою з електронної пошти щодо направлення відповідачам.

23 січня 2020 року надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просив збільшити розмір позовних вимог на розмір боргу по додатковій пенсії за період з 01 жовтня 2018 року по 31 грудня 2019 року на суму 3565,28 грн з розрахунком заборгованості.

15 червня 2020 року надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просив збільшити розмір позовних вимог на розмір боргу по додатковій пенсії за період з 01 січня 2020 року по 31 травня 2020 року на суму 1312,56 грн з розрахунком та доказами направлення засобами електронного зв`язку на електронну адресу відповідача.

01 лютого 2021 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог з проханням збільшити розмір боргу по додатковій пенсії за період з 01 червня 2020 року по 31 грудня 2020 року на суму 1806,15 грн з розрахунком.

Відповідно до частини восьмої статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання будь-якої заяви, визначеної частиною першою або третьою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у судовому рішенні.

Оскільки заяви позивача 23 січня 2020 року про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просив збільшити розмір позовних вимог на розмір боргу по додатковій пенсії за період з 01 жовтня 2018 року по 31 грудня 2019 року на суму 3565,28 грн з розрахунком заборгованості, від 01 лютого 2021 року про уточнення позовних вимог з проханням збільшити розмір боргу по додатковій пенсії за період з 01 червня 2020 року по 31 грудня 2020 року на суму 1806,15 грн з розрахунком - не містять докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх прийняття.

Також 01 лютого 2021 року позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, доповнивши прохальну частину позовної заяви пунктом 2 такого змісту: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо виплати позивачу додаткової пенсії як постраждалому від аварії на ЧАЕС 4 категорії з 12 травня 2015 року.

Відповідно до частин першої, третьої статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною першою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження - початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.

Відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Суд зазначає, що провадження в адміністративній справі №826/4962/18 відкрито ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва 10 грудня 2018 року; позивачем заяву про збільшення розміру позовних вимог, якою фактично змінено предмет позову шляхом доповнення його пунктом 2, подано 01 лютого 2021 року, тобто, після початку розгляду справи по суті.

Оскільки заяву про збільшення розміру позовних вимог, яка за своєю суттю у розумінні вимог Кодексу адміністративного судочинства України є заявою про зміну предмета позову, подано після початку розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про відсутність підстав для її прийняття.

Заявою про уточнення позовних вимог від 01 лютого 2021 року позивач просить уточнити пункт 1 прохальної частини позову шляхом зазначення коду ЄДРПОУ відповідача 42098368.

Відповідач відзиву на позовну заяву та відповідних доказів до суду не надав, що відповідно до частини четвертої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Ознайомившись із письмово викладеними доводами учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали, суд встановив такі обставини справи.

Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 09 грудня 2015 року у справі №753/8882/15-а за позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва про визнання дій неправомірними, проведення перерахунку пенсії позов задоволено, визнано протиправними дії Управління пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва щодо відмови в призначенні додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, зобов`язано Управління пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 недоотриману суму додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до статті 51 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 15% мінімальної пенсії за віком з 12 травня 2015 року з урахуванням виплачених коштів. Постанова набрала законної сили 07 червня 2016 року відповідно до відмітки суду.

Позивач звертався до Лівобережного об`єднаного управління пенсійного фонду України в м. Києві зі скаргами від 04 грудня 2017 року та від 16 січня 2018 року щодо невиконання рішення суду.

Вважаючи дії відповідача щодо невиконання рішення суду протиправними, позивач звернулася до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Згідно статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність. недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень частини першої статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості.

Згідно з положеннями статті 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, одним з видів загальнообов`язкового державного соціального страхування є пенсійне страхування. При цьому відносини, що виникають за цим видом соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ. Разом з цим, положення частини першої статті 27 Основ передбачають, що виплати та надання соціальних послуг, на які має право застрахована особа за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, може бути припинено: якщо виплати призначено на підставі документів, що містять неправдиві відомості, якщо страховий випадок стався внаслідок дії особи, за яку настає кримінальна відповідальність, якщо страховий випадок стався внаслідок умисної дії особи, внаслідок невиконання застрахованою особою своїх обов`язків щодо загальнообов`язкового державного соціального страхування, в інших випадках, передбачених законами.

Отже, Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування вичерпних випадків припинення таких страхових виплат, як пенсія, не передбачають, але встановлюють, що вони можуть бути передбачені іншими законами.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі по тексту - Закон № 1058-IV), визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» 19 жовтня 2000 року №2050-III (далі по тексту - Закон №2050-III), підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до ст. ст. 2-4 Закону № 2050-III, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З метою реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» Кабінет Міністрів України прийняв Постанову від 21 лютого 2001 року №159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок № 159).

Пунктами 2, 3 Порядку № 159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року.

Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, у тому числі пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат);

Пунктом 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Системний аналіз таких положень дає змогу дійти висновку, що основними умовами для виплати суми компенсації є:

- порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії);

- виплата нарахованих доходів (при цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу).

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі № 134/89/16-а, від 10 лютого 2020 року у справі № 134/87/16-а, від 05 березня 2020 року у справі №140/1547/19, від 16 квітня 2020 року у справі № 200/11292/19-а.

Суд вказує на те, що з наявних матеріалів справи неможливо встановити, чи відбулась виплата пенсії за спірний період, а отже відсутні підстави вважати, що відповідачем порушено строки виплати нарахованої пенсії, оскільки для проведення розрахунку компенсації втрати частини доходів порушений строк, зокрема період невиплати має бути визначений.

При цьому суд наголошує, що остаточна сума компенсації, відповідно до приписів законодавства, підлягає розрахуванню на день виплати боргу та не залежить від дати ухвалення судового рішення.

Щодо доводів позивача відносно застосування його розрахунків, перевірки розрахунків, проведених відповідачем та наведення у рішенні свого розрахунку, суду зазначає наступне.

Дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Відповідно до частини другої статті 46 Закону №1058-IV, нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

У цій справі повноваження пенсійного органу не є дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії, тобто нарахування та виплата компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати здійснюється одночасно з виплатою заборгованості з пенсії.

Пенсійний фонд є спеціально уповноваженим органом державної влади, що здійснює обчислення та за наявності підстав проводить перерахунок пенсії.

Враховуючи викладене суд не може перебирати на себе повноваження відповідача щодо розрахунку суми компенсації.

Відповідач є спеціально уповноваженим органом державної влади, що здійснює обчислення та за наявності підстав проводить перерахунок пенсії, а тому суд не може керуватися розрахунками позивача щодо розміру складових власної пенсії, у тому числі компенсацій.

Аналогічні висновки Верховного Суду викладені в постанові від 12.06.2018 по справі №154/2002/16.

Оскільки матеріали справи не містять жодних доказів виплати заборгованості з пенсії, компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати не може бути нарахована та виплачена позивачу.

Щодо посилань позивача на положення частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, суд зазначає таке.

Стягнення з боржника інфляційних витрат, а також три проценти річних від простроченої суми регулюється статтею 625 Цивільного кодексу України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічну правову позицію було висловлено Верховним Судом у справі №2а-11853/10/1570 від 18 липня 2018 року (провадження №К/9901/11867/18).

Проте, з матеріалів справи не вбачається про наявність цивільно правових відносин між позивачем та відповідачем, відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно наслідкового зв`язку між ними, з урахуванням чого суд вважає, що відповідач не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України, тому положення статті 625 Цивільного кодексу України не застосовуються до спірних правовідносин.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача за рахунок Державного бюджету України заборгованості по пенсії, суд зазначає наступне.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду), та особливості їх виконання встановлені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» Держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Положеннями статті 3 вказаного Закону визначено особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу, відповідно до якої виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду.

Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Як свідчить постанова Дарницького районного суду міста Києва від 09 грудня 2015 року у справі №753/8882/15-а за позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва про визнання дій неправомірними, проведення перерахунку пенсії, - позов задоволено, визнано протиправними дії Управління пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва щодо відмови в призначенні додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, зобов`язано Управління пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 недоотриману суму додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до статті 51 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 15% мінімальної пенсії за віком з 12 травня 2015 року з урахуванням виплачених коштів.

Тобто, у спірному випадку конкретний розмір заборгованості по сплаті пенсії рішенням суду не стягувався, а резолютивна частина вказаної постанови містить вимогу зобов`язального характеру, а не вимогу про стягнення коштів, з урахуванням чого суд вважає, що зобов`язання зі сплати конкретного розміру заборгованості на підставі постанови суду №753/8882/15-а на момент розгляду справи - не виникло.

Крім того, матеріали справи не містять жодних доказів вчинення дій позивачем щодо примусового виконання постанови Дарницького районного суду міста Києва від 09 грудня 2015 року у справі №753/8882/15-а, зокрема, звернення до органів примусового виконання рішень у встановленому Законом України «Про виконавче провадження» порядку.

Згідно з частиною першою статті 9, статтею 72, частинами першою, другою, п`ятою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вище викладеного та керуючись статтями 2, 5-11, 73-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку, визначеному статтями 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з моменту складення повного тексту.

Суддя Н.А. Добрівська