Справа № 120/7683/21-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2021-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

м. Вінниця

19 липня 2021 р. Справа № 120/7683/21-а

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Богоніс М.Б. перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Замостянського відділу державної виконавчої служби у місті Вінниця Центрально Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про скасування постанови та зобов`язання вчинити дії

УСТАНОВИВ

13.07.2021 до Вінницького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Замостянського відділу державної виконавчої служби у місті Вінниця Центрально Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).

Предметом позову стали вимоги про скасування постанови від 20.05.2015 якою накладено арешт та оголошено заборону на відчуження на все належне ОСОБА_1 на праві власності майно, а також про зняття арешту та заборони на відчуження із вказаного майна.

Обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивачки зазначає, що 30.06.2021 позивачка звернулася до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу з метою вчинення правочину щодо розпорядження належним їй на праві власності нерухомим майном. Однак розпорядитися майном виявилося неможливим у зв`язку із зареєстрованим арештом майна та встановленою забороною на його відчуження.

Намагаючись з`ясувати обставини та підстави застосованого обтяження, представником позивача надсилались запити до органів Державної виконавчої служби із відповідей на які встановлено, що на примусовому виконанні Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області перебував виконавчий лист від 17.10.2014 № 127/14585/14-ц, виданий Вінницьким міським судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» боргу в розмірі 71241,58 грн (виконавче провадження № 47587951).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 30.04.2020, постановою державного виконавця Замостянського ВДВС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області 20.05.2015 накладено арешт та оголошено заборону на відчуження на все належне ОСОБА_1 нерухоме майно.

В подальшому з`ясовано, що постановою державного виконавця від 18.12.2015, прийнятою у виконавчому провадженні № 47587951, виконавчий лист № 127/14585/14-ц повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV.

На думку позивачки, завершуючи виконавче провадження, державний виконавець повинен були зняти накладений постановою від 20.05.2015 арешт на все її нерухоме майно та оголошену заборону на його відчуження, проте цього зроблено не було.

За словами позивачки, чинність застосованого виконавцем обтяження унеможливлює вчинення нею дій щодо розпорядження належним їй на праві власності майном.

Тому, з метою скасування постанови державного виконавця Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області від 20.05.2015 про накладення арешту та оголошення заборони на його відчуження та зобов`язання відповідача зняти обтяження позивачка звернулася до суду із цим позовом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

У випадку коли позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі (п.1 ч.1 ст.170 КАС України).

Вирішуючи питання щодо визначення юрисдикції, в межах якої має розглядатись цей спір, суд виходить із таких мотивів.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України передбачено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Визначення поняття суб`єкта владних повноважень міститься у п. 7 ч. 1 ст. 19 КАС України, згідно якої суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, єдність системи судоустрою забезпечується, в тому числі, єдністю судової практики.

Згідно ч. 1 ст. 36 Закону № 1402-VIII, Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Пунктом 6 ч. 2 ст. 36 Закону № 1402-VIII передбачено, що Верховний Суд забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Нормою ч. 5 ст. 242 КАС України, встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правило подібного змісту містить ч. 6 ст.13 Закону № 1402-VIII, в силу якого, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Як випливає із норми ч. 6 ст. 346 КАС України, завдання забезпечувати єдність судової практики із питань предметної юрисдикції судових спорів покладено на Велику Палату Верховного Суду.

Суд враховує, що у п. 22 Постанови від 4 вересня 2018 року (справа № 823/2042/16, провадження № 11-377апп18) Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначені статтею 287 КАС України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця можуть бути оскаржені до адміністративного суду лише в разі відсутності іншого судового порядку їх оскарження. Якщо ж законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності зазначених осіб, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Такі ж висновки викладені і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 826/12964/17.

Нормативно-правовим актом, який врегульовує особливості здійснення виконавчого провадження та надає учасникам виконавчого провадження право оскаржувати рішення, дії чи бездіяльність органів ДВС, є Закон України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII (надалі - Закон №1404-VIII).

Частиною 1 статті 74 Закону №1404-VIII передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Разом із тим, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина 2 статті 74 Закону №1404-VIII).

Відтак, розгляд справи щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є за своєю правовою суттю формою судового контролю за виконанням постановленого судового акту, а відтак, має здійснюватись саме тим судом, який постановив рішення у справі та видав виконавчий лист, зокрема за винятком випадків, встановлених частиною 2 статті 74 Закону №1404-VIII.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14.05.2020 у справі № 814/1727/16 Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні. Спірні питання які виникають з певними учасниками виконавчого провадження, відносно рішень, дій чи бездіяльності держвиконавця, які ним вчиняються (не вчиняються) на виконання судового рішення, може бути оскаржено такими особами лише до того суду, який видав такий виконавчий документ. Така юрисдикційна визначеність суду стосовно розгляду спору пов`язаного з таким виконавчим провадженням, є безумовною та виключною підсудністю.

Відтак, за загальним правилом сторона виконавчого провадження може оскаржити рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення до суду відповідної юрисдикції, яким видано виконавчий лист. Разом з цим інші учасники виконавчого провадження можуть оскаржити рішення, дії чи бездіяльність посадової особи органу державної виконавчої служби до адміністративного суду.

Аналогічний правовий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.08.2019 у справі № 808/8368/15.

Із окреслених у позові обставин встановлено, що в рамках виконавчого провадження ВП № 47587951 державним виконавцем Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області накладено арешт на належне ОСОБА_1 нерухоме майно.

При цьому, таке виконавче провадження здійснювалися щодо виконання виконавчого листа № 127/14585/14-ц, що виданий Вінницьким міським судом Вінницької області з метою виконання рішення цього суду у цивільній справі про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» боргу в розмірі 71241,58 грн.

Отже, позивачкою оскаржується постанова державного виконавця Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області від 20.05.2015 про накладення арешту та оголошення заборони на відчуження на все належне їй нерухоме майно, в якому позивачка визначена боржником у виконавчому документі, тобто мала статус сторони виконавчого провадження.

Відтак, оцінку підставам чинності обтяжень застосованих щодо майна ОСОБА_1 як і підставам для їх зняття може надавати Вінницький міський суд Вінницької області, який є судом, що видав виконавчий документ у розглянутій ним справі № 127/14585/14-ц.

Крім того, при визначенні юрисдикції цього спору суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22.01.2020 по справі № 340/25/19.

Велика Палата повторила свою усталену позицію про те, що для визначення юрисдикції цих спорів необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. При цьому Велика Палата вказала, якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин (п. 27).

Як зазначалося, підставою позову стало те, що застосовані постановою від 20.05.2015 відносно майна ОСОБА_1 обтяження стали перешкодою у вчиненні позивачкою правочину щодо розпорядження цим нерухомим майном.

За таких умов, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що такий позов спрямовано на захист цивільних прав та фактично є різновидом негаторного позову. Це виключає підстави для його розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Підсумовуючи суд констатує, що оскільки, позивачка була відповідачем у цивільній справі та боржником у виконавчих провадженнях (за виконавчим листом у цивільній справі) з примусового виконання цього рішення, то справа щодо зняття арешту з її майна як боржника, який накладено під час здійснення виконавчих дій у виконавчому провадженні щодо виконання судового рішення, ухваленого у порядку цивільного судочинства, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналогічні правові позиції викладені в постанові Великої палати Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 815/4232/17; від 22.04.2019 у справі № 757/53656/17-а, від 12.02.2020 у справі № 813/1341/15, від 05.05.2020 у справі № 554/8004/16-ц, у постанові Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 643/5597/19.

Більше того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14 травня 2020 року у справі №814/1727/16 касаційний суд висловлювався про те, що обставини звернення до суду сторони виконавчого провадження з метою оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, навіть після завершення виконавчого провадження, не наділяє таку особу статусом іншого учасника виконавчого провадження та не змінює статусу цього учасника у вказаному виконавчому провадженні.

Ураховуючи вказане вище, суд дійшов висновку, що цей спір не є публічно - правовим та не підлягає розгляду за правилами передбаченими Кодексом адміністративного судочинства України.

Цивільним процесуальним кодексом України (надалі - ЦПК України) визначено порядок оскарження рішень державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до положень цього Кодексу.

Так, за приписами частини першої статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із частиною 1 статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Таким чином, правила статей 447, 448 ЦПК України встановлюють інший порядок судового оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця при примусовому виконанні виконавчого листа, виданого судом за результатами розгляду цивільної справи.

Оскільки позивачка була боржником у виконавчому провадженні № 47587951 з примусового виконання виконавчого листа № 127/14585/14-ц виданого 17.10.2014 Вінницьким міським судом Вінницької області про стягнення з неї на користь ПАТ КБ «Приват Банк» боргу в розмірі 71241,58 грн, то ця справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

При цьому, позов ОСОБА_1 може розглядатися у порядку передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.

Тому, у відкритті провадження в адміністративній справі слід відмовити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України.

Керуючись ст. 2, 4, 19, 170, 171, 248, 256, 294, 295 КАС України, суд

УХВАЛИВ

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Замостянського відділу державної виконавчої служби у місті Вінниця Центрально Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про скасування постанови та зобов`язання вчинити дії.

2. Роз`яснити позивачці можливість звернення за захистом своїх прав та інтересів до Вінницького міського суду Вінницької області в порядку передбаченому нормами Цивільного процесуального кодексу України.

3. Роз`яснити позивачці, що згідно з ч. 5 ст. 170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження не допускається.

4. Копію ухвали невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Богоніс Михайло Богданович