Справа № 600/1827/21-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2021-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2021 р. м. Чернівці Справа № 600/1827/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправною бездіяльність та стягнення коштів,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області про визнання протиправною бездіяльність та стягнення коштів.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо невиплати заборгованості з призначеної ОСОБА_1 пенсії за період з 27 червня 2018 року по вересень 2019 року в розмірі 18846,10 грн;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 нараховану суму та невиплаченої пенсії в розмірі 18846,10 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням суду зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію зі зниженням пенсійного віку як ліквідатору наслідків Чорнобильської катастрофи на підставі ст. 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 27 червня 2018 року (дня повторного звернення із заявою про призначення пенсії). В подальшому відповідачем призначено позивачу пенсію з 27 червня 2018 року, однак така виплачується лише з вересня 2019 року. Таким чином, за період з 27 червня 2018 року по вересень 2019 року утворилась заборгованість із виплати позивачу пенсії в розмірі 18846,10 грн, яка в добровільному порядку відповідачем не сплачена. При цьому, позивач вважає безпідставними посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року №649, якою затверджено Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, оскільки вважає, що рішенням суду зобов`язано не виплатити позивачу заборгованість, а призначити пенсію, що не є тотожним.

Ухвалою суду від 23 квітня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); у задоволенні вимоги позивача про розгляд справи за його участю відмовлено; встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву; витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області копію пенсійної справи позивача.

Відповідач, не погоджуючись із заявленими позовними вимогами, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що сума пенсії позивача, яка підлягала виплаті згідно з рішенням суду за період з 27 червня 2018 року по 20 липня 2019 року склала 18846,10 грн. Зазначену суму включено до реєстру рішень суду, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою та направлено відповідні документи до Пенсійного фонду України, тобто зазначені дії вчинені на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 22 червня 2018 №649, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин. Посилаючись на норми статті 63 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а також на рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 та від 25 січня 2012 року №3-рп/2012, відповідач вказав, що джерелом фінансування виплат на виконання рішення суду по справі за позовом ОСОБА_1 є кошти державного бюджету, а тому нараховані пенсійним органом суми можуть бути виплачені після відповідного фінансування з Державного бюджету України. Вказуючи про виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 21 червня 2019 року у справі №824/598/19-а в межах своїх повноважень, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 21 червня 2019 року у справі №824/598/19-а, яке набрало законної сили, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити дії задоволено повністю. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (вул. Оренбурзька, 7-А, м. Чернівці, 58022) щодо відмови ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) в призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку, передбаченого ст. 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (вул. Оренбурзька, 7-А, м. Чернівці, 58022) призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) пенсію зі зниженням пенсійного віку, як ліквідатору наслідків Чорнобильської катастрофи на підставі ст. 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 27.06.2018 року дня повторного звернення із заявою про призначення пенсії.

На виконання вказаного рішення суду Головним управління Пенсійного фонду у Чернівецькій області призначено позивачу з 27 червня 2018 року пенсію як ліквідатору наслідків аварії Чорнобильської катастрофи за віком у відповідності до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що підтверджується копіями матеріалів пенсійної справи позивача.

Як вбачається зі змісту листа Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 23 грудня 2020 року №2400-1702-8/36684, пенсію за період з 21 липня 2019 року (дата набрання судовим рішенням сили) по 31 серпня 2019 року в сумі 2118,97 грн виплачено у вересні 2019 року разом з місячним розміром пенсії, визначеним на виконання рішення суду. Одночасно розраховано суму, що підлягає виплаті згідно рішення суду за період з 27 червня 2018 року по 20 липня 2019 року, яка складає 18846,10 грн. Її, згідно з вимогами Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року №649, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, включено до реєстру рішень суду, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою та направлено відповідні документи до Пенсійного фонду України. Виділення коштів для проведення виплат за судовими рішеннями здійснюється Пенсійним фондом України у межах наявних бюджетних призначень Пенсійному фонду України на цю мету шляхом перерахування коштів, визначених судом, боржнику. Враховуючи викладене вище, джерелом фінансування виплат на виконання рішення суду є кошти державного бюджету. Таким чином, нараховані суми можуть бути виплачені органом Пенсійного фонду після відповідного фінансування з Державного бюджету України. Вказано, що постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року №22 «Про затвердження бюджету Пенсійного фонду України на 2020 рік» затверджено Бюджет Пенсійного фонду України та передбачено кошти на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями судів. Таким чином, рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 21 червня 2019 року у справі №824/598/19-а виконано органом Пенсійного фонду в межах своїх повноважень.

Вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо невиплати заборгованості з призначеної пенсії за період з 27 червня 2018 року по вересень 2019 року в розмірі 18846,10 грн, позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Згідно з частинами першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пунктів 7-9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Як вбачається зі встановлених судом обставин справи, спірним у ній є питання щодо виплати позивачу заборгованості у сумі 18846,10 грн з пенсії як ліквідатору наслідків аварії Чорнобильської катастрофи за віком у відповідності до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яка була йому призначена з 27 червня 2018 року на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 21 червня 2019 року у справі №824/598/19-а. Водночас наявність заборгованості в указаній сумі не заперечується відповідачем.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до частини третьої статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.

Частинами першою, третьою статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно з частиною першою статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, а тому обмеження такого права можливо лише на підставі законів.

Як вбачається з обставин справи, рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 21 червня 2019 року у справі №824/598/19-а зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (вул. Оренбурзька, 7-А, м. Чернівці, 58022) призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) пенсію зі зниженням пенсійного віку, як ліквідатору наслідків Чорнобильської катастрофи на підставі ст. 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 27.06.2018 року дня повторного звернення із заявою про призначення пенсії.

У зв`язку з цим суд звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Абзацом 2 частини сьомої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Згідно зі статтею 14 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з статтею 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно з частинами першою, другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у справі "Горнсбі проти Греції" наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України"), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.

Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню стороною, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що учасник справи, якому належить виконати судовий акт, повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Як встановлено судом, на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 21 червня 2019 року у справі №824/598/19-а Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області ОСОБА_1 призначено пенсію з 27 червня 2018 року та виплачено суму пенсії за період з 21 липня 2019 року (дата набрання судовим рішенням сили) по 31 серпня 2019 року. Крім цього, відповідачем розраховано суму, що підлягає виплаті згідно рішення суду за період з 27 червня 2018 року по 20 липня 2019 року, яка складала 18846,10 грн

Відповідно до положень статей 23 та 116 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України. Взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства.

Суд зауважує, що нарахована позивачу сума доплати має бути виплачена, однак проведення такої виплати не може бути здійснене за рахунок власних коштів Пенсійного фонду України, що надійшли від сплати єдиного соціального внеску, а проводиться лише у разі наявності на це відповідних бюджетних асигнувань з Державного бюджету України.

Як зазначалось вище, суму у розмірі 18846,10 грн, позивачу не було виплачено, однак таку було включено відповідачем до реєстру рішень суду, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою, згідно з вимогами Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року №649.

Так, пунктом 1 Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року №649 (далі Порядок №649), установлено, що цей Порядок визначає механізм погашення заборгованості, що утворилася внаслідок нарахування (перерахунку) пенсійних виплат на виконання судових рішень, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті Пенсійному фонду України на цю мету.

Відповідно до пункту 2 Порядку №649 у цьому Порядку терміни вживаються в такому значенні: боржник - орган Пенсійного фонду України, визначений судом боржником у виконанні судового рішення; стягувач - фізична особа, на користь якої винесено рішення; рішення - рішення суду, що набрали законної сили та видані або ухвалені після набрання чинності Законом України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень, на виконання яких стягувачу нараховано пенсію або щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці (надбавки, підвищення, компенсацію втрати частини доходу, грошову допомогу), що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету та залишаються невиплаченими, або рішення суду про стягнення коштів.

Отже, нормами Постанови №649 встановлено, що для виконання судових рішень, якими на органи Пенсійного фонду України покладені зобов`язання з нарахування (перерахунку) пенсійних виплат, що фінансуються з державного бюджету, виплата коштів, нарахованих за період до набрання судовим рішенням законної сили, здійснюється відповідно до Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затвердженого цією постановою.

Проте суд зауважує, що порядок виплати пенсії, передбачений Постановою №649, не може змінювати конституційний принцип обов`язковості судових рішень та не може застосовуватися з метою визначення способу та порядку виплати пенсій, що перераховані особам на підставі судового рішення, що набрало законної сили.

При цьому, норми Конституції України та Закону України «Про судоустрій та статус суддів» є актами вищої юридичної сили, ніж Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року №649.

Крім цього, суд зауважує, що аналіз усталеної практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що право доступу до суду, що гарантується статтею 6 Конвенції, передбачає не лише право звернутись до суду за захистом своїх прав, а й право захистити своє право, в першу чергу, виконанням рішення, яке ухвалено на користь особи.

Стосовно посилань відповідача на положення Постанови №649 та рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 та від 25 січня 2012 року №3-рп/2012, відповідно до яких джерелом фінансування виплат на виконання рішення суду у справі №824/598/19-а є кошти державного бюджету, а тому нараховані пенсійним органом суми можуть бути виплачені після відповідного фінансування з Державного бюджету України, то такі суд оцінює критично, оскільки невиконання рішення суду не може бути виправдане відсутністю бюджетних видатків.

На недопустимість невиконання державою своїх зобов`язань з наведених вище причин неодноразово звертав увагу Європейський суд з прав людини, констатуючи порушення Україною своїх зобов`язань взятих Конвенцією.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини «Кечко проти України» (заява № 63134/00, пункти 23, 26) та «Ромашов проти України» (заява № 67534/01, пункт 43), реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.

У справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) ЄСПЛ зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплати з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23). У пункті 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У рішеннях ЄСПЛ у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» (заява № 70297/01) та у справі «Бакалов проти України» (заява № 14201/02) також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 цих рішень відповідно).

Крім того, варто зауважити, що невиконання рішення є втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Так, у справі «Півень проти України» Європейський суд констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може бути виправдане недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання, та відсутністю у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади.

У справі «Шмалько проти України» Європейський суд з прав людини констатував, що орган державної влади не має права посилатися на брак коштів, щоб виправдати невиконання судового рішення про виплату боргу.

Враховуючи наведене, а також з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження виплати позивачу заборгованості, нарахованої на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 21 червня 2019 року у справі №824/598/19-а, суд приходить до висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо невиплати позивачу заборгованості з призначеної позивачу пенсії у сумі 18846,10 грн за період з 27 червня 2018 року по 20 липня 2019 року, а тому така підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Вказане, враховуючи встановлені судом обставини та беручи до уваги положення статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено повноваження суду при вирішенні справи, є належним способом захисту порушених прав позивача у даних правовідносинах.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для задоволення заявлених вимог. Натомість доводи відповідача не свідчать про законність оскаржуваної бездіяльності.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 10 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», то підстави для розподілу судових витрат у виді судового збору відсутні.

Стосовно наявного у матеріалах справи попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат у виді витрат на правничу допомогу, яку очікує понести позивач, суд зазначає, що позивачем не було надано жодних належних (в тому числі платіжних) документів на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу.

До того ж, зі змісту прохальної частини позову не вбачається вимоги позивача про стягнення на його користь судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу, а тому такі витрати наразі не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 241 - 246, 250, 263, Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправною бездіяльність та стягнення коштів задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо невиплати заборгованості з призначеної ОСОБА_1 пенсії за період з 27 червня 2018 року по 20 липня 2019 року в розмірі 18846,10 грн.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 не виплачену пенсію за період з 27 червня 2018 року по 20 липня 2019 року у розмірі 18846 (вісімнадцять тисяч вісімсот сорок шість) грн 10 коп.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 20 липня 2021 року.

Повне найменування учасників процесу: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ); відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (м. Чернівці, площа Центральна, будинок 3, ).

Суддя О.П. Лелюк