Справа № 640/4699/20
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2021-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/4699/20 Суддя першої інстанції: Кузьменко В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Горяйнова А.М.,

суддів - Костюк Л.О. та Файдюка В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства внутрішніх справ України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та матеріальної допомоги,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив стягнути з Міністерства внутрішніх справ України:

- грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 18 грудня 2007 року по 25 лютого 2020 року в розмірі 3301536 грн 30 коп.;

- ненараховану та невиплачену матеріальну допомогу в розмірі 268078 грн 40 коп.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року вказаний адміністративний позов було задоволено частково та стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 206294 грн 70 коп.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, сторони подали апеляційні скарги, в яких зазначають, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права.

ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду від 15 лютого 2021 року та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Позивач вказує на те, що в матеріалах справи відсутні докази фактичного виконання постанови суду від 23 травня 2008 року у справі № 12/61 та поновлення на роботі, у зв`язку з чим період вимушеного прогулу триває з 18 грудня 2007 року по цей час. Також скаржник зазначає, що виплата матеріальної допомоги прямо передбачена п. 2.16 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, що не було прийнято до уваги судом першої інстанції.

МВС України просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині задоволення позовних вимог та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що трудові відносини з ОСОБА_1 було припинено 28 січня 2011 року. До вказаної дати позивач перебував у службових відносинах із МВС України. Також відповідач наголошує на тому, що у липні 2010 року та у лютому 2011 року ОСОБА_1 було нараховано грошове забезпечення, яке не було виплачене одержувачу із незалежних від МВС України причин. Додатково скаржник виклав свої заперечення проти здійсненого судом розрахунку суми вимушеного прогулу. Крім того відповідач наполягає на тому, що позивач пропустив строк звернення до суду з адміністративним позовом без поважних причин.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, апеляційну скаргу МВС України - задовольнити частково, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року скасувати в частині, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Положеннями п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року у справі № 12/61, що залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2013 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13 березня 2014 року, позов ОСОБА_1 було задоволено частково:

- визнано протиправним і скасовано наказ МВС України від 29 листопада 2007 року № 1561 о/с «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 »;

- визнано протиправним і скасовано наказ МВС України від 18 грудня 2007 року № 1686 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ України;

- поновлено ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ України в апараті Міністерства внутрішніх справ України з 18 грудня 2007 року;

- зобов`язано МВС України призначити ОСОБА_1 на посаду у відповідності до вимог пункту 40 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі по тексту цієї постанови суду апеляційної інстанції - Положення № 114);

- зобов`язано МВС України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 грудня 2007 року по 23 травня 2008 року згідно із пунктом 24 Положення № 114.

Наказом МВС України від 07 серпня 2008 року № 1292 о/с було скасовано наказ МВС від 29 листопада 2007 року № 1561 о/с «Про притягнення до відповідальності ОСОБА_1 » та наказ МВС від 18 грудня 2007 року № 1686 о/с у частині звільнення полковника міліції ОСОБА_1 , а також вирішено вважати позивача таким, що перебуває у розпорядженні МВС України.

Наказом МВС України від 29 червня 2010 року № 1129 о/с на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року № 12/61 та відповідно до п.п. 21, 40 Положення № 114 призначено ОСОБА_1 заступником начальника організаційного-аналітичного управління - начальником відділу контролю та оперативно-аналітичної роботи Департаменту боротьби з незаконним обігом наркотиків.

Наказом МВС України від 05 листопада 2010 року № 1963 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справи у запас Збройних Сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положенням № 114 з 08 листопада 2010 року на підставі подання Департаменту боротьби з незаконним обігом наркотиків від 16 вересня 2010 року та наказу МВС України від 07 липня 2010 року № 294.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2010 року було роз`яснено резолютивну частину постанови суду від 23 травня 2008 року і зазначено, що відповідно до п. 40 Положення № 114 ОСОБА_1 повинен бути призначений на посаду заступника начальника внутрішньої безпеки МВС України.

Наказом МВС України від 19 січня 2011 року № 38 о/с скасовано пункт наказу МВС України від 05 листопада 2011 року № 1963 о/с у частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ у запас за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положення № 114 та призначено ОСОБА_1 заступником начальника Служби внутрішньої безпеки Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю на підставі постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року у справі № 2а-7288/07 (№12/61), ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2010 року.

Наказом МВС України від 28 січня 2011 року № 87 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ у відставку за п. 65 «а» (за віком) Положення № 114 з 01 лютого 2011 року.

Відповідно до ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2013 року та ухвали Вищого адміністративного суду України від 13 березня 2014 року у справі № 12/61 встановлено такий спосіб і порядок виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року:

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Департаменту (служби) внутрішньої безпеки МВС України з 18 грудня 2007 року шляхом призначення його на посаду заступника начальника Департаменту (служби) внутрішньої безпеки МВС України з 18 грудня 2007 року та допустити його до фактичного виконання службових обов`язків на цій посаді;

- зобов`язано МВС України у місячний строк подати звіт про виконання постанови суду від 23 травня 2008 року.

Наказом МВС України від 09 квітня 2014 року № 529 о/с на виконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 13 березня 2014 року внесено зміни до наказу МВС від 07 серпня 2008 року № 1292 о/с, а саме, доповнено його абзацом такого змісту: «Поновити ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ з 18 грудня 2007 року», а також внесено зміни до наказу МВС України від 19 січня 2011 року № 38 о/с в частині призначення полковника міліції ОСОБА_1 заступником начальника Служби внутрішньої безпеки Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю та вирішено вважати його призначеним на посаду з 18 грудня 2007 року.

Наказом МВС України від 27 листопада 2014 року № 2489 о/с внесено зміни до наказу МВС України від 28 січня 2011 року № 87 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 та вирішено вважати його звільненим із служби з вислугою років на день звільнення в календарному обчисленні, для виплати надбавки за вислугу років та одноразової грошової допомоги - 31 рік 04 місяці 12 днів, у пільговому обчисленні, для призначення пенсії - 37 років 03 місяці 17 днів.

Отже, відповідно до наказів від 07 серпня 2008 року № 1292 о/с, від 19 січня 2011 року № 38 о/с та від 09 квітня 2014 року № 529 о/с ОСОБА_1 з 18 грудня 2007 року поновлено на посаді заступника начальника Служби внутрішньої безпеки Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю та на службі в органах внутрішніх справ.

Проте згідно з наказом від 28 січня 2011 року № 87 о/с з урахуванням наказу від 27 листопада 2014 року № 2489 о/с позивача звільнено зі служби з 01 лютого 2011 року.

ОСОБА_1 зазначає, що не був фактично допущений до виконання обов`язків за посадою та починаючи з 18 грудня 2007 року перебуває у вимушеному прогулі.

Посилаючись на ст. 235 КЗпП України та п. 24 Положення № 114, ОСОБА_1 просив суд стягнути з МВС України грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 18 грудня 2007 року по 25 лютого 2020 року в розмірі 3301536 грн 30 коп., а також посилаючись на п. 2.16 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, що затверджена наказом МВС України від 31 грудня 2007 року № 499 (далі - Інструкція № 499), просив стягнути з відповідача матеріальну допомогу в розмірі 268078 грн 40 коп.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що:

- питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 18 грудня 2007 року по 23 травня 2008 року вже було вирішене постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року у справі № 12/61;

- у період з 24 травня 2008 року по 31 січня 2011 року позивач перебував у вимушеному прогулі, адже відповідач не надав доказів, крім наказів про поновлення, які б свідчили, що ОСОБА_1 фактично поновлено на роботі (зокрема табель обліку робочого часу, відповідні записи у трудовій книжці тощо);

- з 01 лютого 2011 року позивач був звільнений зі служби, що спростовує його доводи про тривалість вимушеного прогулу до 25 лютого 2020 року включно.

Обчислюючи суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яку належить стягнути, суд першої інстанції виходив з того, що позивача звільнено 18 грудня 2007 року, відповідно, сума виплат за два календарні місяці роботи для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинна обчислюватись виходячи з виплат за листопад та жовтень 2007 року. Однак на вимогу суду відповідач не надав довідку про середньоденне грошове забезпечення позивача, обчисленого відповідно до спеціального нормативно-правового акта. Наданий відповідачем лист Департаменту забезпечення діяльності апарату, в якому міститься інформація про складові грошового забезпечення позивача станом на жовтень 2007 року, суд визнав неналежним доказом з посиланням на те, що він не підписаний уповноваженою особою та не засвідчений в установленому порядку.

У зв`язку із відсутністю у справі документів, які б підтверджували розмір середньомісячного грошового забезпечення, при визнанні суми, яку належить стягнути на користь позивача, суд першої інстанції прийняв до уваги розрахунок, наведений у позовній заяві.

У задоволенні позовної вимоги про стягнення не нарахованої та не сплаченої матеріальної допомоги в сумі 268078 грн 40 коп. суд першої інстанції відмовив з тих підстав, позивач не вказав вид матеріальної допомоги, період, за який вона має бути сплачена та не довів, що має право на її отримання, у тому числі не надав доказів звернення з рапортом щодо отримання матеріальної допомоги.

Колегія суддів не у повній мірі погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення № 114.

Відповідно до п. 24 вказаного Положення у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу роботу особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній роботі (посаді). У разі поновлення на роботі (посаді) орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує питання про виплату особі рядового і начальницького складу середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення визначає Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, що затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499 (далі - Інструкція № 499).

Згідно з п. 3.5.2 зазначеної Інструкції у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, особам рядового і начальницького складу, звільненим з органів внутрішніх справ, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачується за посадою, з якої вони були звільнені.

Зазначені норми права регулюють виключно питання виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з дня звільнення до поновлення на роботі (посаді) органом, який розглядає трудовий спір.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що питання, пов`язані зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 18 грудня 2007 року по 23 травня 2008 року вже були вирішені постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року у справі № 12/61.

Так, вказаним судовим рішенням було зобов`язано МВС України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 грудня 2007 року по 23 травня 2008 року згідно із пунктом 24 Положення № 114.

Разом з тим, встановивши вказану обставину, суд першої інстанції неправильно визначив правові наслідки наявності судового рішення, яке набрало законної сили, у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно, провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Міністерства внутрішніх справ України грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 18 грудня 2007 року по 23 травня 2008 року належить закрити з підстави, передбаченої п. 4 ч. 1 ст. 238, ч. 1 ст. 319 КАС України.

Водночас правовідносини, пов`язані з відповідальністю роботодавців за невчасне виконання рішення про поновлення на роботі, врегульовані лише Кодексом законів про працю України.

Питання субсидіарного застосування норм трудового законодавства до правовідносин, пов`язаних із проходженням та звільненням з публічної служби неодноразово розглядалися Верховним Судом.

Так, у постановах від 15 березня 2019 року у справі № 814/2594/16, від 07 серпня 2019 року у справі № 820/5122/17, від 16 квітня 2020 року у справі № 2а-5178/12/1470 Верховний Суд зазначив, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому субсидіарне застосування загальних норм можливе в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.

Враховуючи, що спеціальне законодавство не врегульовує питання відповідальності за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі, що створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків, колегія суддів вважає можливим застосувати до спірних правовідносин відповідні положення трудового законодавства.

Особливості оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника визначені у ст. 236 КЗпП України.

Згідно з вказаною нормою права у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Під час розгляду і вирішення цього спору суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 у період з 24 травня 2008 року по 01 лютого 2011 року перебував у вимушеному прогулі, адже не був фактично поновлений на роботі та допущений до виконання службових обов`язків.

Стягуючи з МВС України середній заробіток за час вимушеного прогулу за цей період, суд першої інстанції зазначив, що згідно із ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У зв`язку з цим суд першої інстанції визнав необґрунтованими доводи відповідача щодо порушення строку звернення до суду.

Перевіряючи такий висновок, колегія суддів враховує, що правова природа виплати, передбаченої ст. 236 КЗпП України, а також можливість поширення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України на спори, пов`язані з виплатою середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, неодноразово були предметом дослідження Верховним Судом.

Так, згідно з правовою позицією, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 та у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 травня 2021 року у справі № 380/2355/20, від 14 липня 2021 року у справі № 1340/4393/18, середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою в розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці». Тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, а строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення таких виплат обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі.

Такий висновок обґрунтований тим, що за змістом ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем. До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, не можуть вважатися заробітною платою та не витікають із трудового договору, вони не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Як раніше зазначалося, на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року у справі № 12/61 відповідачем були винесені такі накази, пов`язані з поновленням ОСОБА_1 на посаді:

- наказ від 07 серпня 2008 року № 1292 о/с, яким скасовано наказ МВС України від 18 грудня 2007 року № 1686 о/с у частині звільнення ОСОБА_1 , а також вирішено вважати позивача таким, що перебуває у розпорядженні МВС України;

- наказ від 29 червня 2010 року № 1129 о/с, яким позивача призначено заступником начальника організаційного-аналітичного управління - начальником відділу контролю та оперативно-аналітичної роботи Департаменту боротьби з незаконним обігом наркотиків;

- наказ від 19 січня 2011 року № 38 о/с, яким призначено ОСОБА_1 заступником начальника Служби внутрішньої безпеки Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю;

- наказ від 09 квітня 2014 року № 529 о/с, яким уточнено, що ОСОБА_1 поновлено на службі в органах внутрішніх справ з 18 грудня 2007 року» та призначено заступником начальника Служби внутрішньої безпеки Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю та вирішено вважати його призначеним на посаду саме з 18 грудня 2007 року.

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із цим позовом 27 лютого 2020 року.

Таким чином строк звернення до суду з вимогами про стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 24 травня 2008 року по 01 лютого 2011 року, пов`язаного із затримкою виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року у справі № 12/61, є пропущеним навіть у разі його обчислення з дня видачі останнього наказу МВС України щодо поновлення позивача на роботі й уточнення посади та дати, з якої ОСОБА_1 слід вважати поновленим в органах внутрішніх справ і на відповідній посаді.

Пропуск строку звернення до суду з адміністративним позовом без поважних причин, згідно з ч. 3 ст. 123, п. 8 ч. 1 ст. 240, ч. 2 ст. 319 КАС України, має наслідком залишення адміністративного позову без розгляду.

Позивач вважає, що строк звернення до суду з цим позовом було дотримано, у зв`язку з чим із клопотанням про його поновлення до суду не звертався. Крім того ОСОБА_1 вважає, що постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року у справі № 12/61 залишалася невиконаною на час звернення до суду з цим позовом.

Перевіряючи обґрунтованість вказаного доводу, колегія суддів враховує, що наказом МВС України від 28 січня 2011 року № 87 о/с ОСОБА_1 було звільнено з органів внутрішніх справ з посади заступника начальника Служби внутрішньої безпеки Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю у відставку за п. 65 «а» (за віком) Положення № 114 з 01 лютого 2011 року.

Наказом МВС України від 27 листопада 2014 року № 2489 о/с було уточнено лише вислугу років на день звільнення в календарному обчисленні, для виплати надбавки за вислугу років та одноразової грошової допомоги, а також у пільговому обчисленні для призначення пенсії.

Таким чином з 01 лютого 2011 року ОСОБА_1 було звільнено з посади, на якій він був поновлений згідно з постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року у справі № 12/61, а також ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2010 року та від 23 квітня 2013 року, ухвали Вищого адміністративного суду України від 13 березня 2014 року.

Доказів визнання протиправним і скасування наказу МВС України від 28 січня 2011 року № 87 о/с у встановленому законом порядку, ОСОБА_1 не надав.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що з прийняттям зазначеного наказу трудові відносини між ОСОБА_1 та МВС України, що виникли на підставі судових рішень у справі № 12/61, були припинені.

У зв`язку з цим доводи позивача про те, що період вимушеного прогулу, пов`язаного із затримкою виконання рішення про поновлення на роботі, тривав станом на 25 лютого 2020 року, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Зазначені обставини у своїй сукупності дають підстави для висновків про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Міністерства внутрішніх справ України грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 24 травня 2008 року по 01 лютого 2011 року підлягають залишенню без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду без поважних причин. Натомість у задоволенні позовних вимог про стягнення вказаної виплати за період з 02 лютого 2011 року по 25 лютого 2020 року належить відмовити з підстав припинення трудових відносин між сторонами цієї справи з 01 лютого 2011 року та припинення у зв`язку з цим періоду, за який міг мати місце вимушений прогул.

Доводи позивача про те, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13 березня 2014 року у справі № 12/61 встановлено факт невиконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року у справі № 12/61, а також посилання на наявність незакінченого виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого на виконання судових рішень у справі № 12/61 колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так, ухвала Вищого адміністративного суду України від 13 березня 2014 року обґрунтована тим, що постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року у справі № 12/61 в частині негайного поновлення ОСОБА_1 на посаді та фактичного його допущення до виконання службових обов`язків не виконана, адже з боку відповідача видаються різні накази стосовно призначення і звільнення позивача, які не відповідають судовому рішенню.

На виконання вимог зазначеної ухвали МВС України було видано наказ від 09 квітня 2014 року № 529 о/с, яким уточнено дату поновлення ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ та на посаді заступника начальника Служби внутрішньої безпеки Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю - з 18 грудня 2007 року.

У свою чергу наявність виконавчого провадження № 8065300 від 04 липня 2008 року та, зокрема, вимоги державного виконавця від 19 березня 2021 року не є беззаперечним доказом того, що фактичне виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року у справі № 12/61 не відбулося.

Згідно з вимогою державного виконавця від 19 березня 2021 року боржником не видано наказу чи розпорядження про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Департаменту (Служби) внутрішньої безпеки Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю МВС України з 18 грудня 2007 року. Такий висновком ґрунтується на доказах, які є в матеріалах виконавчого провадження, а також на їх оцінці, зробленій саме державним виконавцем.

Натомість письмові докази, які приєднані на матеріалів судової справи, свідчать, що відповідно до наказів від 07 серпня 2008 року № 1292 о/с, від 19 січня 2011 року № 38 о/с та від 09 квітня 2014 року № 529 о/с ОСОБА_1 з 18 грудня 2007 року було поновлено на посаді заступника начальника Служби внутрішньої безпеки Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю та на службі в органах внутрішніх справ, як це передбачено судовими рішеннями у справі № 12/61.

Додатково колегія суддів наголошує, що згідно з наказом від 28 січня 2011 року № 87 о/с з урахуванням наказу від 27 листопада 2014 року № 2489 о/с позивача звільнено зі служби в органах внутрішніх справ та із вказаної посади.

Також адміністративний позов ОСОБА_1 містить позовну вимогу про стягнення з МВС України ненарахованої та невиплаченої матеріальної допомога в розмірі 268078 грн 40 коп. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні такої вимоги з тих підстав, що позивач не вказав вид матеріальної допомоги, період, за який вона має бути сплачена та не довів, що має право на її отримання. Додатково суд першої інстанції вказав на відсутність доказів того, що ОСОБА_1 подавав рапорт про надання матеріальної допомоги, а також на припинення трудових відносин з МВС України з 01 лютого 2011 року.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Так, доказів того, що в період перебування у трудових відносинах з МВС України позивач у встановленому законом порядку звертався до роботодавця із вимоги про виплату матеріальної допомоги, у задоволенні яких було б відмовлено, матеріали справи не містять. У свою чергу з 01 лютого 2011 року ОСОБА_1 звільнений зі служби. Докази визнання протиправним і скасування наказу від 28 січня 2011 року № 87 о/с (зі змінами) в матеріалах справи відсутні. За таких обставин підстави для нарахування позивачу матеріальної допомоги, яка підлягає виплаті саме у зв`язку з проходженням служби в органах внутрішніх справ, відсутні.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача є необґрунтованою і не підлягає задоволенню, натомість апеляційна скарга відповідача частково спростовує висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 15 лютого 2021 року та є підставою для його скасування в частині. А саме, вказане судове рішення підлягає скасуванню в частині:

- відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з МВС України на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 18 грудня 2007 року по 23 травня 2008 року із прийняттям у цій частині нової постанови про закриття провадження у справі;

- задоволення позовних вимог про стягнення з МВС України на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 24 травня 2008 року по 01 лютого 2011 року у розмірі 206294 грн 70 коп. із прийняттям у цій частині нової постанови про залишення позовної заяви без розгляду.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, апеляційну скаргу МВС України - задовольнити частково та скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року в зазначеній частині.

Керуючись ст.ст. 242, 268, 272, 287, 308, 311, 316, 317, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Міністерства внутрішніх справ України грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 18 грудня 2007 року по 23 травня 2008 року - скасувати та прийняти нову постанову про закриття провадження у справі в цій частині.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Міністерства внутрішніх справ України грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 24 травня 2008 року по 01 лютого 2011 року у розмірі 206294 грн 70 коп. - скасувати та прийняти нову постанову про залишення позовних вимог без розгляду в цій частині.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач А.М. Горяйнов

Судді Л.О. Костюк

В.В. Файдюк