Справа № 9901/526/19
Суддя: Прокопенко Олександр Борисович
Дата ухвалення: 2021-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

суддів Великої Палати Верховного Суду Прокопенка О. Б., Британчука В. В., Єленіної Ж. М., Ситнік О. М.
на постанову Великої Палати Верховного Суду від 24 червня 2021 року (провадження № 11-25заі21)
в адміністративній справі № 9901/526/19 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) про визнання протиправним та скасування рішення
Короткий виклад історії справи
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з позовом до ВРП, у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ВРП від 3 вересня 2019 року № 2322/0/15-19 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Васильківського міськрайонного суду Київської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України».
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що ВРП, приймаючи спірне рішення, виходила з наявності чинного рішення Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ) від 17 листопада 2015 року про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення судді Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 з посади судді за порушення присяги. У зазначеному рішенні ВРЮ констатувала, що дисциплінарна справа щодо судді була відкрита на підставі висновку Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції (далі - ТСК), яка провела спеціальну перевірку щодо нього всупереч нормам закону та діяла не в межах та не у спосіб, передбачені законом, але з метою підвищення авторитету судової влади України та довіри громадян до судової влади, відновлення законності і справедливості. Однак, на думку позивача, ВРЮ прийняла спірне рішення без проведення належної перевірки, проігнорувавши вимоги статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) про допустимість і належність доказів, не розібравшись в обставинах справи, ігноруючи вимоги пункту 4 статті 3 Закону України від 8 квітня 2014 року № 1188-VII «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» (далі - Закон № 1188-VII).
Окрім цього, позивач зазначив, що подання про його звільнення розглянуто на засіданні Верховної Ради України 29 вересня 2016 року, яка прийняла відповідну Постанову № 1608-VIII, що свідчить про реалізацію подання ВРЮ від 7 грудня 2015 року. Проте ВРП безпідставно, посилаючись на абзац другий пункту 14 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII), розглянула зазначене подання ВРЮ.
На переконання позивача, ВРП проігноровано вимоги закону про строки притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності, а оскаржуване рішенні ВРП від 3 вересня 2019 року № 2322/0/15-19 не містить посилань на визначені законом підстави звільнення позивача та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
Короткий зміст установлених обставин та рішення суду попередньої інстанції
Указом Президента України від 11 листопада 2002 року № 1001/2002 ОСОБА_1 призначений строком на п`ять років на посаду судді Васильківського міського суду Київської області. Указом Президента України від 23 березня 2004 року № 358/2004 переведений на посаду судді Васильківського міськрайонного суду Київської області. Постановою Верховної Ради України від 30 жовтня 2008 року № 625-VI обраний на посаду судді цього ж суду безстроково.
17 листопада 2015 року ВРЮ, розглянувши дисциплінарну справу, відкриту за висновком ТСК від 19 травня 2015 року № 29/02/15 стосовно судді Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 , ухвалила рішення № 870/0/15-15 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення судді Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 з посади за порушення присяги.
Рішення ВРЮ від 17 листопада 2015 року позивачем було оскаржено до Вищого адміністративного суду України. За результатами розгляду зазначений суд ухвалами від 29 грудня 2015 року у справі № 800/504/15 та від 10 березня 2016 року у справі № 800/159/16 залишив зазначені позови без розгляду на підставі статті 100 КАС (у редакції, чинній на час вчинення таких процесуальних дій).

7 грудня 2015 року ВРЮ направила до Верховної Ради України подання за вихідним № 53/0/12-16 про звільнення судді Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 з посади у зв`язку з порушенням присяги.

Постановою Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року № 1608-VIII ОСОБА_1 звільнено з посади судді Васильківського міськрайонного суду Київської області у зв`язку з порушенням присяги.

Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 лютого 2018 року визнано протиправними дії Верховної Ради України з розгляду питання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Васильківського міськрайонного суду Київської області у зв`язку з порушенням присяги на пленарному засіданні п`ятої сесії Верховної Ради України восьмого скликання 29 вересня 2016 року, визнано протиправною і скасовано Постанову Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року № 1608-VIII про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Васильківського міськрайонного суду Київської області у зв`язку з порушенням присяги судді.

ВРП 3 вересня 2019 року прийняла рішення № 2322/0/15-19 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Васильківського міськрайонного суду Київської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України».

Зі змісту вказаного рішення ВРП від 3 вересня 2019 року убачається, а також зазначено судом першої інстанції, що підставою внесення подання ВРЮ про звільнення з посади судді Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 до Верховної Ради України стали обставини, встановлені ТСК від 19 травня 2015 року № 29/02-15 за результатами перевірки судді на підставі пункту 3 частини першої статті 3 Закону № 1188-VIIза зверненням голови Громадської спілки «Українська спілка Автомайдан» ОСОБА_2 . Зокрема, ТСК встановлено, що під час розгляду адміністративних матеріалів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 суддя ОСОБА_1 проігнорував норми Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та правові позиції, висвітлені вищою судовою інстанцією, у зв`язку із чим відбувся спрощений та поверховий розгляд вказаних адміністративних справ та винесення незаконних постанов, які текстуально дублюють одна одну, що також побічно свідчить про відсутність повноти, всебічності та об`єктивності розгляду справ.

ВРЮ, розглянувши дисциплінарну справу стосовно судді Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1, встановила, що суддя ОСОБА_1 здійснив розгляд справ про адміністративні правопорушення стосовно ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, визнав винними вказаних осіб у вчиненні правопорушень, передбачених статтею 122-2 КУпАП, наклав на них адміністративні стягнення у вигляді позбавлення прав керування транспортними засобами строком на шість та три місяці на підставі адміністративних матеріалів, які не містили доказів їх вини у вчиненні таких адміністративних правопорушень.

Як зазначила ВРЮ, суддя Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 не виконав покладених на нього професійних обов`язків під час гострого соціального конфлікту в Україні у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року, а саме не забезпечив у межах своїх повноважень дотримання принципів самостійності судів і незалежності суддів, конституційних засад судочинства.

ВРЮ у рішенні № 870/0/15-15 вказала, що суддя Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 не дотримався присяги судді, яка зобов`язує суддю об`єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципами верховенства права, чесно, сумлінно виконувати обов`язки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади, що є підставою для звільнення вказаного судді з посади за порушення присяги.

Не погодившись із рішенням відповідача від 3 вересня 2019 року № 2322/0/15-19, ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом.

Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ВРП про визнання протиправним та скасування рішення відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду виходив з того, що оскаржуване рішення ВРП постановила як орган, який з 30 вересня 2016 року уповноважений ухвалювати рішення про звільнення судді з посади з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України. До 30 вересня 2016 року такими повноваженнями (стосовно суддів, обраних безстроково) була наділена Верховна Рада України. Водночас фактичні обставини, які слугували підставою для прийняття оскаржуваного рішення, за висновками суду першої інстанції, викладені у рішенні ВРЮ від 17 листопада 2015 року № 870/0/15-15 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення судді Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 за порушення присяги. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зауважив, що доводи позовної заяви фактично зводяться до незгоди із вказаним рішенням ВРЮ, що прийняте на підставі висновку ТСК, який, як вважає позивач, прийнятий з порушенням процедури.

За висновками суду першої інстанції, ситуація, яка склалася у зв`язку зі скасуванням Постанови Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року № 1608-VIII, зумовила те, що станом на дату набрання чинності Законом України від 2 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VIII) за поданням ВРЮ рішення Верховною Радою України не прийнято. Вказане подання ВРЮ по суті залишилося без реалізації, адже за процедурою, чинною до 30 вересня 2016 року, суддю, обраного безстроково, могла звільнити Верховна Рада України, що з огляду на те, як було прийнято це рішення (постанова від 29 вересня 2016 року № 1608-VIII) і результат його судового оскарження (вказану постанову суд визнав незаконною і скасував), зроблено не було.

Окрім цього, суд першої інстанції зауважив, що ВРП не притягала позивача до відповідальності повторно за одне і те ж правопорушення. Вид відповідальності щодо позивача уже обрала / застосувала ВРЮ своїм рішенням від 17 листопада 2015 року № 870/0/15-15. Відповідач по суті реалізував повноваження, якими був наділений парламент (щодо суддів, обраних безстроково) у процедурі звільнення судді.

Стосовно доводів позивача про недотримання строку притягнення його до відповідальності Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зауважив, що дії, з якими відповідач пов`язував підстави звільнення позивача з посади судді, були вчинені ним під час гострого соціального конфлікту в Україні у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року. 17 листопада 2015 року, тобто у межах визначеного законом строку, ВРЮ, розглянувши дисциплінарну справу щодо судді ОСОБА_1, прийняла рішення № 870/0/15-15 про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення судді Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 з посади за порушення присяги судді.

За висновками суду першої інстанції, саме з прийняттям рішення від 17 листопада 2015 року ВРЮ встановила факти, які свідчать про порушення суддею ОСОБА_1 присяги, та притягнула суддю до відповідальності, вирішивши звернутися до уповноваженого органу з поданням про звільнення судді з посади на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України, відтак строк давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності не може застосовуватися при подальшій реалізації вказаного рішення ВРЮ.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зауважив, що оскаржуваним у цій справі рішенням ВРП реалізувала накладене на ОСОБА_1 рішенням ВРЮ від 17 листопада 2015 року стягнення, а тому рішення відповідача від 3 вересня 2019 року № 2322/0/15-19 не є рішенням про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, а за своєю суттю, як зазначено у висновках Великої Палати Верховного Суду у подібних правовідносинах, є кадровим.

Окрім цього, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 був обізнаний із законодавством та поінформований щодо наслідків його поведінки на момент вчинення установлених ВРЮ порушень, а отже, мав можливість зіставляти свою поведінку з наслідками, вставленими законодавством.

Не погодившись із рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 грудня 2020 року, позивач звернувся до Великої Палати Верховного Суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення - про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 , визнати протиправним та скасувати рішення ВРП від 3 вересня 2019 року № 2322/0/15-19.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначав, що суд першої інстанції прийняв рішення без урахування усіх обставин справи, що мають значення для прийняття рішення, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд порушив норми матеріального та процесуального права, принципи верховенства права та незмінності складу суду.

Незаконність дій ВРП та її оскаржуваного рішення ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що 8 лютого 2019 року відповідач на порушення вимог абзацу першого пункту 14 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII одержав від Верховної Ради України подання ВРЮ від 7 грудня 2015 року, адресоване Верховній Раді України, вніс його до порядку денного засідань ВРП та прийняв оскаржуване рішення. Скаржник вважає таким, що не відповідає вимогам закону, висновок суду першої інстанції про те, що після скасування Постанови Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року № 1608-VIII станом на дату набрання чинності Законом №1401-VIII за поданням ВРЮ рішення Верховною Радою України прийнято не було. На переконання скаржника, абзац перший пункту 14 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII передбачає, щоб такі рішення не були прийняті саме до набрання чинності Законом № 1401-VIII - 30 вересня 2016 року і час цієї норми не змінювався і розширеному тлумаченню не підлягає.

Скаржник вважає, що рішення ВРЮ від 17 листопада 2015 року було виконано 7 грудня 2015 року, коли було направлено відповідне подання до Верховної Ради України, яка його розглянула 29 вересня 2016 року та прийняла Постанову № 1608-VIII, а тому відповідно до пункту 19 статті 4 КАС рішення ВРП від 17 листопада 2015 року та подання від 7 грудня 2015 року втратили чинність.

Окрім цього, скаржник наголошував на невиконанні ВРП вимог частини першої статті 74 КАС, оскільки ВРП розглянула матеріали подання, які ґрунтуються на фактах, встановлених ТСК. Водночас на порушення вимог статті 115 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII)ВРП жодних дій щодо встановлення таких фактів не вчиняла, натомість взяла за основу висновок ТСК та рішення ВРЮ. Скаржник вважав, що із заявою до ТСК звернулася неуповноважена особа, заява подана поза межами граничного строку, а висновки ТСК є необґрунтованими. Однак суд першої інстанції не надав оцінки відповідним доводам.

ОСОБА_1 вважав, що рішення ВРП не містить посилань на визначені законом підстави звільнення позивача та мотивів, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.

Також скаржник наголошував на прийнятті оскаржуваного рішення ВРП після закінчення строків притягнення до відповідальності. На переконання позивача, підтвердженням того, що ВРЮ не притягувала його до дисциплінарної відповідальності, є зазначення у рішенні ВРЮ від 17 листопада 2015 року про те, що ВРЮ погоджується із висновком ТСК та вважає його достатнім для внесення подання до Верховної Ради України. Скаржник наголошує, що для вирішення питання про його дисциплінарну відповідальність ВРП повинна була відкрити дисциплінарну справу, чого не було зроблено і не застосовано трирічний строк притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Велика Палата Верховного Суду постановою від 24 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишила без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 грудня 2020 року - без змін.

Основні мотиви, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що суддя звільняється з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України, якщо до набрання чинності Законом № 1401-VIII ВРЮ внесено подання про його звільнення з посади за порушення ним присяги і рішення щодо якого не було прийнято Президентом України чи Верховною Радою України.

Водночас після визнання протиправною та скасування Постанови Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року № 1608-VIII рішення ВРЮ від 17 листопада 2015 року № 870/0/15-15 та подання від 7 грудня 2015 року № 53/0/12-15 залишились чинними.

Отже, більшість суддів Великої Палати Верховного Суду дійшли висновку про те, що в разі визнання судом незаконним рішення / дій, прийнятого / вчинених Верховною Радою України за результатами розгляду подання ВРЮ про звільнення судді з посади, незалежно від того, підтримав парламент таке подання і прийняв постанову про звільнення судді чи ні (порушення вимог закону, зокрема процедури, можуть мати місце в будь-якому із цих двох випадків), зазначена процедура не може вважатися завершеною, а подання розглянутим.

У контексті обставин цієї справи це означає, що визнання незаконною і скасування судом Постанови Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року № 1608-VIII зумовило відновлення стадії розгляду подання, внесеного ВРЮ відповідно до її рішення від 17 листопада 2015 року № 870/0/15-15. Тож ВРП, яка наділена правом звільняти суддів відповідно до наведених вище норм законодавства, правомірно розглянула зазначене подання ВРЮ.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення ВРП постановила як орган, який з 30 вересня 2016 року уповноважений ухвалювати рішення про звільнення судді з посади з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України. До 30 вересня 2016 року такими повноваженнями (стосовно суддів, обраних безстроково) була наділена Верховна Рада України.

Велика Палата Верховного Суду також погодилася з висновком суду першої інстанції про те, що ситуація, яка склалася у зв`язку зі скасуванням Постанови Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року № 1608-VIII, зумовила те, що станом на дату набрання чинності Законом № 1401-VIII за поданням ВРЮ рішення Верховною Радою України не прийнято. Вказане подання ВРЮ по суті залишилося без реалізації, адже за процедурою, чинною до 30 вересня 2016 року, суддю, обраного безстроково, могла звільнити Верховна Рада України, що з огляду на те, як було прийнято це рішення (Постанова від 29 вересня 2016 року № 1608-VIII), і результат його судового оскарження (вказану Постанову суд визнав незаконною і скасував), зроблено не було. Оскільки після 30 вересня 2016 року цим правом наділено ВРП, остання правомірно розглянула згадане подання ВРЮ (на підставі пункту 14 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII) та, відповідно, ухвалила за ним оскаржуване рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади судді.

Окрім цього, колегія суддів Великої Палати Верховного Суду зауважила, що скасування акта суб`єкта владних повноважень як спосіб захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту його прийняття. Визнання ж акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Суд визначає, що рішення суб`єкта владних повноважень є нечинним, тобто втрачає чинність з певного моменту лише на майбутнє, якщо на підставі цього рішення виникли правовідносини, які доцільно зберегти.

Унаслідок визнання незаконною і скасування судом Постанови Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року № 1608-VIII цей акт не породжує жодних правових наслідків від часу його прийняття, а тому відповідне подання ВРЮ не може вважатися реалізованим, що обумовлює відновлення стадії його розгляду уповноваженим органом.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком суду першої інстанції про те, що в підсумку рішення ВРЮ від 17 листопада 2015 року № 870/0/15-15 залишилось чинним, відповідно обставини, які слугували підставою для висновку про наявність у діях судді ОСОБА_1 ознак порушення присяги судді як підстави для звільнення його з цієї посади (така підстава була передбачена пунктом 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України у попередній її редакції, чинній на дату прийняття вказаного рішення ВРЮ), є встановленими (компетентним органом - ВРЮ), а вид відповідальності за неправомірні діяння судді при здійсненні правосуддя (які в сукупності становлять порушення присяги) - обраним / застосованим.

Підстави і мотиви для висловлення окремої думки

Відповідно до частини третьої статті 34 КАС суддя, не згодний із судовим рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.

Як зазначалося раніше, рішенням ВРП від 3 вересня 2019 року № 2322/0/15-19 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Васильківського міськрайонного суду Київської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, ВРП керувалася, зокрема, положеннями абзацу другого пункту 14 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII, який набрав чинності 5 січня 2017 року. Жодних висновків та мотивів звільнення судді із посади у зв`язку з вчиненням істотного дисциплінарного проступку, грубим чи систематичним нехтуванням обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявленням його невідповідності займаній посаді, зазначене рішення не містить.

Разом з тим частина шоста статті 56 глави 6 розділу ІІ Закону № 1798-VIII покладає на ВРП обов`язок ухвалити вмотивоване рішення за результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України.

Частиною другою статті 115 Закону № 1402-VIIIтакож установлено, що факти, які свідчать про вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, мають бути встановлені ВРП (її відповідним органом).

За таких обставин ВРП як повноважний орган для розгляду питання щодо звільнення судді з посади повинна була самостійно встановити всі факти, які свідчать про вчинення істотного дисциплінарного проступку ОСОБА_1 та в своєму рішенні від 3 вересня 2019 року № 2322/0/15-19 відобразити власні висновки щодо того, які саме дії судді свідчать про вчинення ним істотного дисциплінарного проступку, навести мотиви та аргументи притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до частини другої статті 57 Закону № 1798-VIIIрішення ВРП про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні; 3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.

Таким чином, на ВРП покладається обов`язок навести мотиви, з яких вона дійшла певних висновків, та відповідні їм підстави при вирішенні питання про звільнення судді. Наявність такої вимоги про здійснення перевірки мотивів і підстав на цій стадії обумовлена необхідністю забезпечити таку процедуру, яка гарантує об`єктивний та ретельний розгляд питання про притягнення судді до найбільш суворого дисциплінарного стягнення - звільнення з посади, та запобігти можливим зловживанням дисциплінарними провадженнями.

Проте в оскаржуваному рішенні ВРП від 3 вересня 2019 року № 2322/0/15-19 не встановлено фактів, які свідчать про вчинення ОСОБА_1 істотного дисциплінарного проступку, та не висвітлено мотивів, з яких ВРП дійшла висновку про звільнення його з посади. Зазначене рішення має формальний характер, у ньому не надано жодної оцінки діям судді, які б свідчили про вчинення ним істотного дисциплінарного проступку, обвинувачення судді у вчиненні проступку не конкретизовано, що позбавило його права захищатися від цього обвинувачення та мало наслідком порушення права позивача на безсторонній та неупереджений розгляд.

Натомість ВРП в оскаржуваному позивачем рішенні обмежилась посиланням на чинність рішення ВРЮ від 17 листопада 2015 року № 870/0/15-15.

Відповідно до пункту 14 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII, матеріали та подання ВРЮ про звільнення суддів, за якими до набрання чинності Законом № 1401-VIII не прийнято рішення Президентом України чи Верховною Радою України, передаються до ВРП для ухвалення рішення про звільнення суддів з посад з підстав, зазначених у поданнях.Суддя, щодо якого до набрання чинності Законом № 1401-VIII ВРЮ внесено подання про його звільнення з посади за порушення ним присяги і рішення щодо якого не було прийнято Президентом України чи Верховною Радою України, звільняється з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Як установили суди, подання ВРЮ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді № 53/0/12-16 було внесено 7 грудня 2015 року до Верховної Ради України, за наслідками розгляду якого 29 вересня 2016 року було прийнято Постанову Верховної Ради України № 1608-VІІІ про звільнення позивача з посади судді Васильківського міськрайонного суду Київської області. У судовому порядку цю постанову було скасовано.

За таких обставин ВРП не мала визначених законом підстав та повноважень для розгляду зазначеного подання та вирішення питання про звільнення позивача з посади судді, оскільки за наслідками його розгляду Верховна Рада України вже приймала відповідне рішення.

Статтею 52 Закону № 1402-VIIIвизначено статус судді та встановлено, що суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений суддею, займає штатну суддівську посаду в одному із судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.

Разом з тим після скасування в судовому порядку Постанови Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року № 1608-VІІІ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді, на виконання якої його відраховано зі штату суддів Васильківського міськрайонного суду Київської області наказом від 25 жовтня 2016 року № 05-к, позивача не було поновлено на посаді судді.

Тобто на час прийняття оскаржуваного рішення ВРП від 3 вересня 2019 року № 2322/0/15-19 ОСОБА_1 не мав статусу судді в розумінні статті 52 зазначеного Закону та не міг бути звільнений з посади (штатної суддівської посади в одному із судів України), якої він не обіймав.

Відтак ВРП не мала повноважень на звільнення позивача, оскільки пунктом 4 частини першої статті 131 Конституції України, статтями 55, 56 Закону № 1798-VIII ВРП уповноважено на ухвалення рішення про звільнення судді з посади.

Крім того, поза увагою більшості суддів Великої Палати Верховного Суду залишилося те, що суд не перевірив рішення ВРЮ від 17 листопада 2015 року № 870/0/15-15 на відповідність вимогам частини третьої статті 2 КАС (у редакції, чинній на час звернення позивача до Вищого адміністративного суду України), оскільки ухвалами Вищого адміністративного суду України від 29 грудня 2015 року у справі № 800/504/15 та від 10 березня 2016 року у справі № 800/159/16 залишено відповідний позов ОСОБА_1 без розгляду на підставі статті 100 КАС (у редакції, чинній на час вчинення таких процесуальних дій).

Суди встановили, що підставою для застосування щодо ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення та прийняття рішення про його звільнення з посади судді стали дії, вчинені під час розгляду справ про адміністративні правопорушення стосовно ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у січні - лютому 2014 року. Тобто дії, з якими відповідач пов`язував підстави звільнення позивача з посади судді, були вчинені ним у січні - лютому 2014 року, а рішення про застосування щодо нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення ухвалено ВРП у вересні 2019 року.

Норми Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній на час вчинення суддею ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, не передбачали жодних обмежувальних строків притягнення судді до відповідальності за порушення присяги.

Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» викладено Закон України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» в новій редакції, що набрала чинності з 28 березня 2015 року.

За приписами частини четвертої статті 96 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» у зазначеній редакціїдисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.

Правила і строки для здійснення дисциплінарного провадження, які могли бути застосовані при проведенні дисциплінарного провадження щодо звільнення за порушення присяги судді, були передбачені саме положеннями Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд»), які набрали чинності з 28 березня 2015 року.

У частині одинадцятій статті 109 Закону № 1402-VIII у редакції, чинній на час прийняття ВРП оскаржуваного рішення від 3 вересня 2019 року № 2322/0/15-19, закріплено аналогічну норму, згідно з якою дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці чи здійснення відповідного дисциплінарного провадження.

Тобто як на час застосування дисциплінарного стягнення до позивача на підставі рішення ВРЮ від 17 листопада 2015 року № 870/0/15-15, так і на час застосування того самого дисциплінарного стягнення за ті самі дії на підставі рішення ВРП від 3 вересня 2019 року № 2322/0/15-19 діяв присічний трирічний строк притягнення судді до дисциплінарної відповідальності з дня вчинення проступку.

Відповідач у силу положень статті 58 Конституції України повинен був застосувати трирічний строк давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, оскільки його застосування є заходом, який покращує становище судді порівняно з нормою, яка діяла на час вчинення суддею ОСОБА_1 дій, з якими відповідач пов`язував підстави звільнення його з посади судді, і не встановлювала строку для вирішення питання про притягнення судді до відповідальності за порушення присяги.

Така правова позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 28 березня 2018 року у справі № П/800/310/17 (провадження № 11-2сап18), від 1 листопада 2018 року у справі № 800/493/15 (провадження № 11-635сапс18), від 24 січня 2019 року у справі № 800/156/16 (провадження № 11-627сапс18).

Строк, протягом якого до судді може бути застосовано дисциплінарне стягнення, відноситься до процедурних гарантій, стосується усієї процедури притягнення судді до відповідальності та в силу вимог закону підлягає обов'язковому застосуванню саме під час вирішення питання застосування такого стягнення.

Зі змісту оскаржуваного рішення ВРП від 3 вересня 2019 року № 2322/0/15-19 вбачається, що дисциплінарне стягнення щодо позивача застосовано після спливу передбаченого законом строку за проступок, вчинений ним у січні - лютому 2014 року, однак рішення відповідача не містить відповідних мотивів.

З урахуванням зазначеного вважаємо, що рішення ВРП від 3 вересня 2019 року № 2322/0/15-19 є необґрунтованим та протиправним, тому Велика Палата Верховного Суду, керуючись статтями 315 та 317 КАС, повинна була б скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким оскаржуване рішення ВРП скасувати, а позов ОСОБА_1 задовольнити.

Судді Великої Палати Верховного Суду: О. Б. Прокопенко

В. В. Британчук

Ж. М. Єленіна

О. М. Ситнік