Справа № 600/1686/21-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2021-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2021 р. м. Чернівці Справа № 600/1686/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Новоселицької міської ради про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Новоселицької міської ради про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- скасувати рішення Новоселицької міської ради Новоселицької об`єднаної територіальної громади від 26 лютого 2021 року №4/109 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність в АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_1 »;

- зобов`язати Новоселицьку міську раду Новоселицької об`єднаної територіальної громади розглянути клопотання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, яка розташована у АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,083 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд із урахуванням висновків суду за результатами розгляду справи та надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, яка розташована у АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,083 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

В обґрунтування позову зазначено, що позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у зв`язку із тим, що земельна ділянка без цільового призначення. Вказану підставу позивач вважає протиправною, оскільки така суперечить положенням частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України, якою визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Крім цього, позивач зауважив, що він подавав клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо земної поверхні без визначення меж та площі і без присвоєння кадастрового номера, у зв`язку з чим такій не може бути встановлено цільового призначення. Тобто, як вважає позивач, посилання відповідача на те, що на бажаній земельній ділянці не встановлено цільового призначення, не можуть бути підставою для прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Стосовно вимоги зобов`язального характеру позивач вказав, що зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою призведе до ефективного захисту порушених прав позивача.

Ухвалою суду від 13 квітня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; у задоволенні вимоги позивача про здійснення розгляду справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін відмовлено; встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Не погоджуючись з адміністративним позовом, відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що згідно документації землевпорядкування території міста Новоселиця (інвентаризація земель) земельна ділянка, на яку претендує позивач, відноситься до земель загального користування, розміщення зеленої зони (сквер). Виділити дану земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд неможливо, оскільки необхідно замінити цільове призначення земельної ділянки. Внесення змін до генерального плану міста Новоселиця щодо даної земельної ділянки не передбачається. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Правом подати відповідь на відзив позивач не скористався.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 20 серпня 2020 року позивач звертався до відповідача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,083 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. До вказаного клопотання позивач надав викопіювання бажаного місця розташування земельної ділянки.

Як вбачається зі змісту листа виконавчого комітету Новоселицької міської ради від 29 вересня 2020 року №1150, заява ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність орієнтовною площею 0,083 га по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарської будівель і споруд, розглянута на засіданні постійних комісій з земельних відносин, комунального майна, природних ресурсів та екології, та з питань регламенту, законності, депутатської діяльності, етики, гласності, свободи совісті та у зв`язку із засобами масової інформації. Членами комісії було запропоновано зняти питання з порядку денного в зв`язку з тим, що відповідно до планово-картографічних матеріалів зазначена ділянка відноситься до земель загального користування сквер. Зміни до генерального плану міста Новоселиця щодо цієї земельної ділянки не передбачаються.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року у справі №600/2307/20-а, яке набрало законної сили, адміністративний позов ОСОБА_1 до Новоселицької міської ради Чернівецького району Чернівецької області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії, - задоволено частково. Визнано протиправними дії Новоселицької міської ради Чернівецького району Чернівецької області щодо неприйняття рішення за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,083 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд від 20.08.2020 року у відповідності до вимог Земельного Кодексу України. Зобов`язано Новоселицьку міську раду Чернівецького району Чернівецької області розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,083 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з урахуванням вимог та положень ухваленого судового рішення. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 , бажаного місця розташування земельної ділянки згідно викопіювання, рішення адміністративного суду від 12 лютого 2021 року, враховуючи, що земельна ділянка комунальної власності міської ради без визначеного цільового призначення подальшого використання, керуючись пунктом 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статтями 12, 118 Земельного кодексу України, рішенням Новоселицької міської ради Чернівецького району Чернівецької області від 26 лютого 2021 року №4/109 відмовлено позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у приватну власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,083 га, яка розташована на території Новоселицької міської територіальної громади в межах АДРЕСА_1 із земель для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Не погоджуючись із указаним рішенням суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно статей 2 та 3 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 25 Закону України Про землеустрій (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок є одним із видів документів із землеустрою.

Частиною першою та другою статті 50 Закону України Про землеустрій визначено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Статтею 38 Земельного кодексу України передбачено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

За приписами статті 39 Земельного кодексу України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Згідно статті 40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Згідно з частинами першою та другою статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Абзацом 1 частини першої статті 117 Земельного кодексу України передбачено, що передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частин шостої та сьомої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно пункту «г» частини першої статті 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Аналізуючи зміст указаних норм, які встановлюють механізм та процедуру звернення осіб до органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади з приводу надання їм у власність земельних ділянок, суд звертає увагу, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність.

Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою.

Нормами Земельного кодексу України чітко визначені підстави, за наявності яких заявнику може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме: невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Даний перелік є вичерпним.

При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

У разі відмови особі у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою обов`язковим є зазначення конкретної підстави для такої відмови, що визначена частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України.

Загальною рисою, яка відрізняє індивідуальні правові акти управління, є їх виражений правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їхня конкретність (гранична чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами; чітка відповідність такого акта нормам чинного законодавства.

Крім цього, в силу положень статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Однак, зважаючи на зміст оскаржуваного рішення, суд звертає увагу на те, що відповідачем не наведено конкретних та чітко визначених з посиланням на норми права підстав відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, яка розташована у АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,083 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виключний перелік яких встановлений у частині сьомій статті 118 Земельного кодексу України.

Надаючи оцінку доводам відповідача в оскаржуваному рішенні про те, що земельна ділянка комунальної власності міської ради без визначення цільового призначення подальшого використання, суд приходить до висновку про їх необґрунтованість та безпідставність, оскільки такі згідно приписів частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України не є підставою для відмови особі у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Суд наголошує, що при вирішенні спірних відносин відповідач повинен керуватися безпосередньо нормами Земельного кодексу України, і повноваження, якими наділений орган місцевого самоврядування щодо земельних питань, повинні випливати виключно з відповідних норм цього кодексу.

Стосовно доводів відповідача у відзиві про те, що згідно документації землевпорядкування території міста Новоселиця (інвентаризація земель) земельна ділянка, на яку претендує позивач, відноситься до земель загального користування, розміщення зеленої зони (сквер), її виділення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд неможливо, оскільки необхідно замінити цільове призначення земельної ділянки, а внесення змін до генерального плану міста Новоселиця щодо даної земельної ділянки не передбачається, то такі оцінці наразі не підлягають, оскільки не слугували підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, і не були покладені в основу прийняття оскаржуваного рішення, про що свідчить його зміст.

Водночас, відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач у ході судового розгляду справи не довів законність та обґрунтованість прийняття оскаржуваного рішення.

Невиконання законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.

Враховуючи викладене, перевіряючи оскаржуване позивачем рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність його критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що при його прийнятті відповідач діяв не на підставі законодавства, яке регулює спірні відносини. Оскаржуване рішення є недостатньо обґрунтованим та без посилань на обставини та норми, які не дозволяють прийняти рішення про надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, яка розташована у АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,083 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Отже, рішення Новоселицької міської ради Чернівецького району Чернівецької області від 26 лютого 2021 року №4/109 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність в АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_1 » є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині - задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача розглянути клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, яка розташована у АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,083 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд із урахуванням висновків суду за результатами розгляду справи та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, яка розташована у АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,083 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено перелік рішень, які суд може прийняти у разі задоволення позову.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Зі змісту наведеним норм вбачається, що адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин у випадку, якщо своїми незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкт владних повноважень порушує такі права, свободи та інтереси осіб. Перелік способів захисту порушеного права в адміністративному судочинстві встановлено статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція узгоджується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьев проти України" від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні, регламентовано частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.

Тобто, при прийнятті уповноважених органом рішення щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відсутній адміністративний розсуд, оскільки розсуд передбачає повноваження обирати у конкретній ситуації з правомірних альтернатив відповідний правомірний варіант поведінки/рішення. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слів може, або.

У випадку, коли повноваження суб`єкта владних повноважень сформульовані через формулу дихотомії задоволити-відмовити, а фактично законодавство не передбачає альтернативи рішення при зверненні особи у разі виконання нею вимог закону, будь-які дискусії про дискреційні повноваження стають безпредметними. Встановити наявність чи відсутність умов дії норми не можна відносити до адміністративного розсуду.

Отже, зобов`язання прийняти рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою не є втручанням суду в дискреційні повноваження відповідача, а є обґрунтованим способом захисту подушеного права позивача.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №825/602/17, від 22 грудня 2018 року у справі №804/1469/17, від 26 лютого 2019 року у справі №802/721/18-а, від 05 березня 2019 року у справі №2040/6320/18, яку суд враховує при вирішенні даного спору згідно вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Беручи до уваги встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку, що повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними.

Проте, не зважаючи на відсутність у відповідача за даних обставин права на дискрецію, суд звертає увагу на те, що предметом спору в цій частині є правомірність зобов`язання відповідача вчинити певні дії, а саме надати відповідний дозвіл.

Водночас, суд виходить в того, що статтею 118 Земельного кодексу України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, а статтею 122 цього ж Кодексу - повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування.

Так, згідно приписів частини четвертої статті 122 Земельного кодексу України питання щодо відведення спірної земельної ділянки у власність належить саме до компетенції відповідача, який, у свою чергу, безпідставно відмовив у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Як вбачається зі встановлених у цій справі обставин, такі безумовно вказують на те, що оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню. Разом з тим, таке за своєю суттю рішення має відповідати вимогам законодавства в частині його змісту.

Іншими словами, якщо у випадку позивача є законодавчо визначені підстави для відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою, відповідач має такі підстави чітко зазначити у рішенні, а не тільки у відзиві на позов, що відповідатиме принципу юридичної визначеності.

Суд враховує те, що наведені у відзиві доводи відрізняються від тих, які зазначені в оскаржуваному рішенні, що унеможливлює прийняття у цій справі рішення саме про зобов`язання розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, яка розташована у АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,083 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд із урахуванням висновків суду за результатами розгляду справи та зобов`язати надати відповідний дозвіл.

Натомість, суд вважає, що способом відновлення порушеного права позивача у межах даного спору є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Стосовно ефективності такого способу захисту варто зазначити, що, як зазначалось вище, суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. При цьому, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У контексті обставин спору застосування такого способу захисту вимагає з`ясування судом чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Наведених обставин судом не встановлено. Оцінка правомірності оскаржуваного рішення стосувалася лише тих мотивів, які наведено у ньому. Однак, суд не досліджував, чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усі інші умови для надання дозволу, оскільки позивач в позові не посилався на них, як на підставу своїх вимог. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення.

Вказане узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеною у постанові від 22 грудня 2018 року (справа №804/1469/17), та Великаої Палати Верховного Суду від 06 листопада 2019 року (справа №509/1350/17).

Враховуючи те, що прийняття рішення в даних правовідносинах не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд і зазначати будь-яку підставу для відмови, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд приходить до висновку про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, яка розташована у АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,083 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Указане питання має бути повторно вирішене відповідачем із прийняттям рішення відповідно до законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень частин першої, третьої, сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання до суду цього позову сплачено судовий збір у сумі 908,00 грн, що підтверджується квитанцією №55217872 від 06 квітня 2021 року.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 454,00 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань останнього.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Новоселицької міської ради про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Новоселицької міської ради від 26 лютого 2021 року №4/109 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність в АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_1 ».

Зобов`язати Новоселицьку міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, яка розташована у АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,083 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Новоселицької міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 454,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана або до Чернівецького окружного адміністративного суду або безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 16 липня 2021 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ), відповідач Новоселицька міська рада (вул. Чкалова, 3, Новоселицький район, Чернівецька область, ).

Суддя О.П. Лелюк