Справа № 640/1764/21
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2021-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2021 року м. Київ № 640/1764/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А.,

розглянувши у порядку спрощеного (письмового) провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві
провизнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - ГУ ПФУ в м. Києві, відповідач), в якому просив:

- визнати протиправним дії ГУ ПФУ в м. Києві щодо застосування обмежень граничного розміру при нарахуванні та виплаті щомісячного пенсійного забезпечення з 01.01.2016;

- зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві здійснювати виплату пенсії без обмежень її граничним розміром;

- зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві здійснити виплату пенсії згідно пункту 7 Порядку призначення та виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробного складу затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 №418 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 09.08.2005 №713) за період, починаючи з 01.01.2016 і до сьогодні, без обмеження її граничним розміром, з урахуванням раніше виплачених сум та з нарахуванням компенсації, передбаченої Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що він з 2001 року перебуває на пенсійному обліку в ГУ ПФУ в м. Києві (по Печерському району) у зв`язку з призначенням мені пенсії за вислугу років, як працівнику льотного та льотно-випробного складу цивільної авіації, відповідно до ст.54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ.

10.08.2020 ОСОБА_1 звернувся до відповідача з проханням усунути помилки в нарахуванні та виплаті йому пенсії за вислугу років без застосування граничного обмеження в розмірі 10 прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, що було введено Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 №3668-VІ, оскільки відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, вищезазначене обмеження максимальним розміром не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія призначена до набрання чинності згаданого Закону. Оскільки за результатами розгляду звернення позивача йому листом від 08.09.2020 було відмовлено в проведенні перерахунку та виплаті належної йому пенсії, позивач був змушений звернутись до суду із цим позовом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.01.2021 позовну заяву залишено без руху, та надано строк для усунення недоліків.

16.02.2021 на виконання вимог ухвали суду позивач через канцелярію суду надіслав додаткові документи по справі.

Ухвалою суду від 26.03.2021 відкрито провадження у справі і призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (письмового провадження) на підставі пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідач, скориставшись своїм процесуальним правом, надав відзив на позовну заяву, в якому вказує на відсутність підстав для задоволення позову. Мотивуючи свою позицію відповідач стверджує про те, що пенсію позивачу обчислено на підставі документів, які містяться в матеріалах пенсійної справи та відповідно до норм чинного законодавства.

Матеріали справи також містять неодноразові звернення позивача до суду із клопотанням про прискорення розгляду справи у зв`язку з виникненням певних побутових труднощів, що потребують додаткових матеріальних витрат, а тому вирішення цього спору по суті має велике значенням для відновлення порушених прав позивача.

При вирішенні питання щодо можливості постановлення рішення у справі по суті позовних вимог суд дійшов висновку про необхідність витребування від відповідача матеріалів пенсійної справи позивача, про що 22.06.2021 постановлена відповідна ухвала.

Ознайомившись із письмово викладеними доводами учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали, суд встановив такі обставини справи.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в м. Києві та отримує пенсію за вислугу років, як працівник льотно та льотно-випробного складу. Є пенсіонером з 10.10.2001 (№ пенсійної справи 170617/15, посвідчення серія НОМЕР_1 від 04.01.2002) і користується пільгами, встановленими законодавством України для ветеранів праці (посвідчення серія НОМЕР_2 ).

В серпні 2020 року позивач звернувся до ГУ ПФУ в м. Києві із заявою (вх.№20801/В-2600-20), в якій просив провести перерахунок та виплату його пенсії з 01.03.2017 без обмежень (10-ти прожиткових мінімумів для непрацездатних осіб) відповідно до статті 53 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та постанов Кабінету Міністрів України №418 і №713.

Своїм листом від 08.09.2020 за №20300-20801/В-02/8-2600/20 ГУ ПФУ в м. Києві, посилаючись, крім іншого, на положення Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 №3668-VI, статті 85 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.19991 №1788-ХІІ (в редакції Закону України №1774-VII) та Законів України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», «Про Державний бюджет України на 2019 рік» та «Про Державний бюджет України на 2020 рік» повідомило позивача про те, що пенсія обчислена на підставі документів, які містяться в матеріалах пенсійної справи та відповідно до норм чинного законодавства.

Не погоджуючись з такими діями відповідача позивач звернувся до суду із цим позовом.

Окружний адміністративний суд міста Києва, вирішуючи спір по суті позовних вимог, керується такими мотивами.

Статтею 46 Конституції України гарантовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до частини третьої статті 50 Закону України «Про пенсійне забезпечення» працівникам льотно-випробного складу та особам льотних екіпажів повітряних суден цивільної авіації (пілотам, штурманам, бортінженерам, бортмеханікам, бортрадистам, льотчикам-наглядачам) і бортоператорам, які виконують спеціальні роботи в польотах, пенсії обчислюються з середньомісячного заробітку за роботу, що дає право на пенсію за вислугу років (частина перша статті 64 та статті 65, 66, 69), одержуваного перед її припиненням, і призначаються в розмірах, передбачених частинами першою - третьою, шостою статті 19 та статтею 21 цього Закону для пенсій за віком, і не можуть перевищувати 85 процентів заробітку для працівників льотно-випробного складу та 75 процентів заробітку для осіб льотних екіпажів повітряних суден цивільної авіації (пілотів, штурманів, бортінженерів, бортмеханіків, бортрадистів, льотчиків-наглядачів) і бортоператорів, які виконують спеціальні роботи в польотах. При цьому розмір пенсії для осіб льотних екіпажів повітряних суден цивільної авіації (пілотів, штурманів, бортінженерів, бортмеханіків, бортрадистів, льотчиків-наглядачів) і бортоператорів, які виконують спеціальні роботи в польотах, не може перевищувати дві з половиною величини середньої заробітної плати працівників, зайнятих в галузях економіки України, за календарний рік, що передує місяцю, з якого призначається пенсія.

За приписами пункту 7 Порядку призначення і виплати пенсії за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 №418, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 09.08.2005 №713, у разі зростання середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки, щороку з 1 березня (починаючи з 2005 року) заробіток, з якого призначається (перераховується) пенсія відповідно до цього пункту, збільшується на коефіцієнт, який визначається шляхом ділення середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки за рік, що передує року, в якому проводиться перерахунок, на середню заробітну плату працівників, зайнятих у галузях економіки, яка враховувалася під час призначення (перерахунку) пенсії. Коли розмір пенсії, обчислений із заробітку, визначеного відповідно до цього пункту, менший ніж розмір пенсії до перерахунку, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.

З врахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку, що нормами законодавства передбачено право позивача на перерахунок його пенсії в разі збільшення, середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки, щороку з 1 березня.

Суд зазначає, що спору між сторонами щодо підстав та дати здійснення перерахунку пенсії позивача, а також розміру пенсії, визначеного внаслідок перерахунку немає.

Спір виник з приводу застосування відповідачем після проведення перерахунку пенсії з 2016 року та подальших перерахунків обмеження її розміру до виплати максимальною величиною.

Статтею 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 № 3668-VI, що набрав чинності з 01.10.2011 (далі - Закон № 3668-VI) встановлено, зокрема, що максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Вказаним Законом було внесено зміни до низки інших законів, зокрема до частини третьої статті 85 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та частини третьої статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до частини 3 статті 85 Закону України «Про пенсійне забезпечення» максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.

Положеннями частини 3 статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.

Суд звертає увагу, що частина третя статті 85 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та частина третя статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» викладені в редакції Закону № 3668-VI від 08.07.2011; із змінами, внесеними згідно із Законами № 911-VIII від 24.12.2015, № 1774-VIII від 06.12.2016.

В той же час, відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI від 08.07.2011 обмеження пенсії максимальним розміром, встановленим цим законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.

Крім того, пунктом 2 розділу II Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015 передбачено, що дія положень даного Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються, починаючи з 01.01.2016.

Судом встановлено, що позивачу здійснено перерахунок його пенсії з 01.03.2016. Згідно наявних в матеріалах справи розпоряджень, «вид перерахунку: масовий перерахунок (індивідуальний)» «(реформа)». У відзиві на позовну заяву відповідач вказує на підставу такого перерахунку - положення Порядку призначення і виплати пенсії за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 №418, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 09.08.2005 №713, але із застосуванням граничного розміру, передбаченого приписами вищевказаних законів.

Наведені обставини відповідачем не заперечуються і підтверджується наявними у справі матеріалами пенсійної справи позивача.

Однак судом встановлено, що пенсія позивачу була призначена з 10.10.2001 та здійснюється виплата пенсії, як льотчику-випробувачу, відповідно до частини третьої статті 53 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Таким чином застосування відповідачем обмеження граничного розміру пенсії останнього на підставі статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» є неправомірним.

Висновок суду узгоджується із правовою позицією, що викладена в постановах Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 127/4267/17, від 15.04.2019 у справі № 127/4270/17, від 12.11.2019 у справі № 360/1428/17, які є обов`язковими для врахування в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині вимог про визнання протиправними дій ГУ ПФУ в м. Києві щодо застосування обмежень граничного розміру при нарахуванні та виплаті щомісячного пенсійного забезпечення з 01.03.2016 (згідно наявних у матеріалах справи доказів), у 2017, 2018, 2019, 2020 та 2021 роках (до часу звернення позивача до суду із цим позовом, на підставі підпункту в пункту 7 Порядку призначення і виплати пенсії працівникам льотно-випробного складу та цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 № 418 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 09.08.2005 № 713) та зобов`язання відповідача виплатити пенсію згідно з підпункту в пункту 7 Порядку призначення виплати пенсії працівникам льотно-випробного складу та цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 №418 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 09.08.2005 №713) з 01.03.2016 без обмеження її максимальним розміром з урахуванням виплачених сум, підлягають задоволенню шляхом визнання протиправними дії ГУ ПФУ в м. Києві щодо не виплати позивачу пенсії без обмеження її максимальним розміром після проведених перерахунків у 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 та 2021 роках на підставі пункту 7 Порядку призначення і виплати пенсії працівникам льотно-випробного складу та цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 № 418 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 09.08.2005 № 713) з 01.03.2016; зобов`язання ГУ ПФУ в м. Києві виплатити пенсію згідно з пунктом 7 Порядку призначення виплати пенсії працівникам льотно-випробного складу та цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 №418 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 09.08.2005 №713) з 01.03.2016 без обмеження її максимальним розміром з урахуванням виплачених сум.

Стосовно позовних вимог щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок пенсії за спірний період без обмеження максимальним розміром суд зазначає таке.

Законом України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», (який набрав чинності 01 січня 2017 року) у частині 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ слова і цифри «у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року».

Рішенням Конституційного суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 0904.1992 № 2262-ХІІ зі змінами, а саме:

- частина 7 статті 43, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 01.01.2016 по 31.12.2016, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10 740 гривень;

- перше речення частини 1 статті 54, відповідно до яких тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31.12.2016, особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються;

- положення частини 7 статті 43, першого речення частини 1 статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до положень статті 152 Конституції України, закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, положення частини 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ зі змінами, щодо встановлення максимального розміру пенсії не більше десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, та щодо встановлення максимального розміру пенсії тимчасово, у період з 01.01.2016 по 31.01.2016, не більше 10 740 гривень, - втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 20.12.2016.

Законом України від 24.12.2015 № 911 -VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності 01.01.2016, частина 5 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ доповнено реченням такого змісту: «Тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10 740 гривень».

Після чого, Законом України від 06.12.2016 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності 01.01.2017, у частині 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ слова і цифри «у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року».

Разом з тим, пунктом 2 розділу 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VІІІ передбачено, що дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 01.01.2016.

Крім того, Конституційним Судом України визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення законодавства, якими був обмежений максимальний розмір пенсії. Внесення в подальшому змін до Закону шляхом зазначення іншого часового періоду, протягом якого діють обмеження максимального розміру пенсії, за аналогією є неконституційними, оскільки вирішальне значення має не період дії обмеження, а сам факт обмеження прав особи на отримання пенсії у відповідному розмірі.

Таким чином, буквальне розуміння змін внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016 дозволяє суду дійти висновку про те, що у Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» відсутня частина 7 статті 43, а внесені до неї зміни, що полягають у зміні слів і цифр є нереалізованими.

Це означає, що внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774 до частини 7 зазначеної статті, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії), самі по собі не створюють підстав для такого обмеження.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 522/3093/17, від 16.10.2018 у справі № 522/16882/17.

Тобто, вищевказані положення Закону щодо обмеження максимальним розміром пенсії не може застосовуватися до осіб, яким пенсію призначено до 01.01.2016.

Оскільки в матеріалах справи наявні належні та допустимі докази того, що позивачу відповідачем при здійсненні перерахунку пенсії обмежувався максимальний її розмір, такі обставини дозволяють суду дійти висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині та наявність правових підстав для зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії без максимального обмеження її розміру.

При цьому в частині вимог позивача щодо протиправності дій відповідача за період з 01.01.2016 по 01.03.2016, матеріали справи не містять доказів на підтвердження застосування відповідачем у вказаному періоді певних обмежень при виплаті пенсії позивача. У зв`язку з наведеним необґрунтованими є вимоги позивача в цій частини, а відтак і в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок за цей період.

Оскільки предметом дослідження у цій справі є питання щодо правомірності обмеження відповідачем розміру пенсії позивача за певний період - з 01.01.2016 по день звернення позивача до суду із цим позовом, а також зважаючи на відсутність конкретизації вимоги позивача про «зобов`язання ГУ ПФУ в м. Києві здійснювати виплату ОСОБА_1 пенсії без обмежень її граничним розміром», що вказує на спрямованість такої вимоги на захист прав на майбутнє без доведення підстав стверджувати про намір порушувати права у подальшому, суд не вбачає підстав для задоволення такої вимоги.

Стосовно вимог позивача про зобов`язання ГУ ПФУ в м. Києві нарахувати компенсацію, передбачену Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», суд зазначає таке.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-ІІІ від 19.10.2000 (надалі - Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001р. (надалі - Порядок №159).

Відповідно до статті 1 Закону №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно частини другої статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Статтею 2 вищевказаного Закону передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3 Закону).

Отже, у спірних правовідносинах предметом дослідження є саме питання про не нарахування відповідачем пенсії, що підлягає нарахуванню позивачу за спірний період, і позивачу ще не здійснено перерахунок пенсії з підстав, викладених у цьому рішенні суду, а тому, не заперечуючи права позивача на отримання такої компенсації, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення цієї вимоги, як такої, що предёявлена на майбутнє.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно із статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, позовна заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

З урахуванням положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України суд присуджує на користь позивача здійснені ним документально підтверджені витрати по сплаті судового збору з бюджетних асигнувань відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 5-11, 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо застосування обмежень граничного розміру при нарахуванні та виплаті щомісячного пенсійного забезпечення ОСОБА_1 з 01.03.2016.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, ) здійснити виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) пенсії згідно пункту 7 Порядку призначення та виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробного складу затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 №418 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 09.08.2005 №713) за період, починаючи з 01.03.2016, без обмеження її граничним розміром, з урахуванням раніше виплачених сум.

4. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 )понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 605,33 грн (шістсот п`ять гривень 33 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, ).

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку, визначеному статтями 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з моменту складення повного тексту.

Суддя Н.А. Добрівська