Справа № 580/4249/20
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/4249/20 Суддя (судді) першої інстанції: А.В. Руденко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.,

при секретарі судового засідання Шуст Н.А.,

за участі:

представника позивача-адвоката Сизька Б.Б.,

представника відповідача Лук`янова Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного агентства резерву України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Державного агентства резерву України, у якому з урахуванням позовної заяви про зменшення розміру позовних вимог від 11 лютого 2021 року просить стягнути середній заробіток за час затримки виконання постанови Золотоніського районного суду Черкаської області від 16 червня 2006 року у справі №2-а-52/2006 про поновлення на попередній роботі, який за період з 1 квітня 2010 року по 31 грудня 2020 року (включно) складає 1 894 063,54 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що постановою Золотоніського районного суду Черкаської області від 16 червня 2006 року у справі №2-а-52/2006 поновлений на посаді заступника Голови Державного комітету України з державного матеріального резерву директора Департаменту стратегічного планування, фінансування та бухгалтерського обліку, проте до цього часу відповідач, який є правонаступником Державного комітету України з державного матеріального резерву, наказ про поновлення на посаді не прийняв. З посиланням на статтю 236 КЗпП України позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, виходячи із середньоденної заробітної плати на день звільнення 263,42 грн із застосуванням коефіцієнта коригування заробітної плати у зв`язку з підвищенням посадового окладу, встановленого пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Постанова №100).

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2021 року адміністративний позов задоволено частково, стягнуто з Державного агентства резерву України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання постанови Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області у справі №2-а-52/200619 від 16 червня 2006 року про поновлення на посаді за період з 1 липня 2020 року по 9 квітня 2021 року у сумі 13 301,44 грн. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за період з 1 квітня 2010 року по 30 червня 2020 року у сумі 1 880 762 (один мільйон вісімсот вісімдесят тисяч сімсот шістдесят дві) гривні 10 копійок залишено без розгляду.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції від 09 квітня 2021 року, ОСОБА_1 через уповноваженого представника подав апеляційну скаргу, у якій зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення допущено порушення норм матеріального права. Зокрема, позивач посилається на те, що відповідач до цього часу ні в добровільному, ні в примусовому порядку не виконав судове рішення про поновлення його на роботі - на посаді заступника голови Державного комітету України з державного матеріального резерву - директора Департаменту стратегічного планування, фінансування та бухгалтерського обліку з 31 березня 2006 року, у зв`язку з має понести відповідальність у вигляді виплати середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Позивач наполягає на тому, що звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі не обмежується будь-яким строком, про що свідчить практика розгляду подібних справ Верховним Судом.

Окрім того, позивач зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення Законів України «Про оплату праці», постанови КМУ №100 в частині застосування коефіцієнту підвищення посадового окладу.

Посилаючись на такі та інші обставини, позивач просить задовольнити апеляційну скаргу.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , надано строк для подачі відзиву іншою стороною спору, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні представники сторін підтримали свої позиції у справі, надали пояснення, відповіли на запитання.

Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як свідчать фактичні обставини справи, 10.06.2005 Указом Президента України №931/2005 ОСОБА_1 призначений заступником Голови Державного комітету України з державного матеріального резерву директором департаменту стратегічного планування, фінансування та бухгалтерського обліку.

31.03.2006 наказом № 210-к Голови Державного комітету України з державного матеріального резерву позивач звільнений з посади заступника Голови - директора Департаменту стратегічно планування, фінансування та бухгалтерського обліку у зв`язку із скороченням посади.

Постановою Золотоніського міськрайонного суду від 16.06.2006 у справі 2а-52/200619 визнано не чинним та скасовано наказ Державного комітету України з державного матеріального резерву №210-к від 31.03.2006 про звільнення позивача та його поновлення на попередній роботі.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 24.07.2006 відхилена заява представника Держкомрезерву України про поновлення строку апеляційного оскарження постанови Золотоніського міськрайонного суду від 16.06.2006 року та залишена без розгляду апеляційна скарга представника Держкомрезерву України на вказану постанову міськрайонного суду.

14.08.2006 Золотоніський міськрайонним судом Черкаської області виданий виконавчий лист про поновлення позивача на попередній роботі на посаді заступника Голови Державного комітету України з державного матеріального резерву-директора департаменту стратегічного планування, фінансування та обліку з 31.03.2006, на виконання якого відділом примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби 04.09.2006 відкрито виконавче провадження №264/6.

Згідно з постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби від 20.08.2014 закрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа від 14.08.2006 №2-а-52 у зв`язку з тим, що рішення суду боржником не виконане і його виконання без участі боржника неможливе, державним виконавцем направлено подання (повідомлення) до Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві для вирішення питання щодо притягнення до кримінальної відповідальності винних посадових осіб за невиконання рішення суду.

Постановою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30.03.2010 у справі №2-а-2/2010 р. стягнуто з Державного комітету України з державного матеріального резерву на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період 01.04.2006 року до 30.03.2010 року включно, в сумі 68 064 грн. 48 коп.

На час звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання постанови Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 16.06.2006 у справі 2а-52/200619 позивач на роботі не поновлений.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав постанову Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 16.06.2006 у справі 2а-52/200619 та на час розгляду справи не поновив позивача на попередній роботі, а отже, повинен нести відповідальність у вигляді сплати середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Суд першої інстанції врахував, що за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом 01.10.2020, суд першої інстанції виходив з того, що середній заробіток підлягає стягненню за період з 01.07.2020 по день винесення рішення суду 09.04.2021, та складає 13 301,44 грн Розрахунок: 67,52 грн х 197 р.д.=13 301,44 грн.

Також судом застосовано положення частини третьої статті 123 КАС України, відповідно до якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Оскільки позивач не навів поважних причин пропуску строку звернення до суду, позовні вимоги за період з 1 квітня 2010 року по 30 червня 2020 року у сумі 1 880 762, 10 грн суд першої інстанції залишив без розгляду.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції від 09 квітня 2021 року, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції лише частково та виходить з того, що відповідно до частини сьомої статті 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Положеннями статті 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N100 (далі - Порядок №100).

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Позивач, звертаючись до суду з позовом, зазначає, що рішення суду про поновлення на роботі до цього часу не виконане, тому просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 01 квітня 2010 року по день ухвалення судового рішення.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем. До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають.

У зв`язку з цим виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Позивач звернувся до суду з позовом 01.10.2020, а відтак - з пропуском встановленого процесуальним законом тримісячного строку, відведеного для звернення до суду з такими позовними вимогами.

Колегія суддів не сприймає доводів позивача про те, що звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі не обмежується будь-яким строком, про що свідчить практика розгляду подібних справ Верховним Судом, оскільки вже визначила вище, що середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання постанови Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області у справі №2-а-52/200619 від 16 червня 2006 року про поновлення позивача на посаді за період з 01 липня 2020 року по 09 квітня 2021 року (по день ухвалення рішення) у сумі 13 301,44 грн. з урахуванням тримісячного строку звернення до суду.

Конституційний Суд України неодноразово наголошував, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України „Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 2 червня 2016 року № 1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статтею 129-1, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. <…> обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

В цій частині колегія суддів зазначає, що відповідно до постанови відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 20.08.2014 року ВП №11045750 виконавче провадження з виконання виконавчого листа Золотоніського міськрайонного суду від 14.08.2006 року №2а-52 на підставі пункту 11 частин першої статті 49, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» закінчено у зв`язку з неможливістю його виконання, виконавчий документ повернуто до суду.

Упродовж розгляду апеляційної скарги колегії суддів не надано відомостей стосовно оскарження позивачем зазначеної постанови державного виконавця, з чого колегія суддів приходить до висновку, що постанова не оскаржувалася.

Відповідно до статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» звершене виконавче провадження» не може бути розпочато знову.

Виходячи з такого, колегія суддів вбачає правовий зв`язок між тим, що виконавче провадження закінчено у зв`язку з неможливістю виконання судового рішення та можливістю стягнення відшкодування за час невиконання судового рішення, та виходить з того, що виконання рішення Золотоніського міськрайонного суду щодо поновлення позивача на посаді закінчено, передбачені заходи щодо виконання судового рішення вичерпані, тому правових підстав для порушення позивачем питання стосовно стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі не вбачається.

Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2021 року у справі №580/4249/20 скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державного агентства резерву України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя - доповідач О.М. Кузьмишина

Судді Л.О. Костюк

О.Є. Пилипенко