Справа № 640/6293/20
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2021-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/6293/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.

За участю секретаря: Шевченко Е.П.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2021 року, суддя Добрянська Я.І., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, треті особи: Мирноградська державна нотаріальна контора, Друга Київська державна нотаріальна контора про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

У С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, треті особи: Мирноградська державна нотаріальна контора, Друга Київська державна нотаріальна контора, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не надання Другій Київській державній нотаріальній конторі інформацію щодо розміру пенсії та інших соціальних виплат, які належали ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , але не були ними одержані за життя; Мирноградській державній нотаріальній конторі інформацію щодо розміру пенсії та інших соціальних виплат, які належали ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , але не була нею одержана за життя;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві надати Другій Київській державній нотаріальній конторі інформацію щодо розміру пенсії та інших соціальних виплат, які належали ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , але не були ними одержані за життя; Мирноградській державній нотаріальній конторі інформацію щодо розміру пенсії та інших соціальних виплат, які належали ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , але не була нею одержана за життя.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачем протиправно не надано інформацію щодо розміру недоотриманої пенсії та інших соціальних виплат, які належали за життя але не були виплачені ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , але не були ними одержані за життя. Вважає, що посилання відповідача у відповідях на норми ч. 1 статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину є неправомірним та призводить до неправомірного зменшення періоду недоотриманої пенсій померлими і відповідно подання нотаріусом недостовірної інформації з цього питання.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційну скаргу подано на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 21.08.2017 року у справі №226/1447/17 встановлено факт смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (мати позивача); ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (бабуся позивача); ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (батько позивача), а також факт існування родинних стосунків між померлими особами та позивачем.

Згідно довідки Другої київської державної нотаріальної контори від 17.10.2019 № 4774/02-14 спадкоємцем після померлого ОСОБА_3 є його син позивач ОСОБА_1 .

21.10.2019 року позивач звернувся ГУ ПФУ у м. Києві з заявою про надання інформації щодо отримання пенсії ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 ..

Відповідач 22.11.2019 листом №285628/04 повідомив позивача, що надані позивачем ксерокопії документів не дають йому право на отримання запитуваної інформації.

У листопаді 2019 року позивач звернувся до Головного управління ПФУ у м. Києві з заявою про надання інформації щодо отримання пенсії ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 , (бабуся позивача).

Відповідач 21.12.2019 листом №309139/04 повідомив позивача, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 , не перебувала на обліку в ГУ ПФУ у м. Києві і пенсії не отримувала. Нарахування пенсії по липень 2014 року проводилось за місцем реєстрації ОСОБА_4 . Пенсійну справу померлої ОСОБА_4 постановлено на облік відповідачем лише 04.04.2019 за заявою позивача для одержання допомоги по похованню. На запит нотаріуса була надана довідка про недоотриману суму пенсії.

Також судом встановлено, що відповідач листом № 204211/04 від 16.09.2019 повідомив Другу Київську державну нотаріальну контору про те, що недоотримана пенсія, яка належить до сплати на ім`я ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутня.

Також листом № 204204/04 від 16.09.2019 відповідач повідомив Другу Київську державну нотаріальну контору, що про те, що недоотримана пенсія, яка належить до сплати за період з 12.09.2016 по 31.05.2017 на ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в загальній сумі становить на день складання довідки 13 862,43 грн та додатково було повідомлено, що дана сума може бути зменшена на підставі ч.1 статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", яка регулює виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії.

З наявних в матеріалах справи відповідей відповідача на запити нотаріуса вбачається, що відповідач надав інформацію про нараховану, але невиплачену пенсію померлих за період трьох років до моменту звернення, але не пізніше місяця смерті ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно.

Однак позивач вважає такі відповіді відповідача неповними та такими, що неправомірно зменшують період недоотриманої пенсій померлими і відповідно подання нотаріусам недостовірної інформації з цього питання, а тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції прийшов до висновку, що дані відносини є публічно-правовими, а справа належить до юрисдикції адміністративного суду.

Однак із даним висновком колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси (ч. 1 ст. 6 КАС України в редакції, чинній на час прийняття судом першої інстанції рішення).

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (стаття 3 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 17 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (ч. 2 ст. 2 КАС України).

Згідно з ч. 2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Відтак помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на всі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосовувати виключно формальний критерій - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), тоді як визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України, якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності до статті 1227 ЦК України - суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліменти, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід ураховувати не лише суб`єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Як убачається із матеріалів справи, у даному випадку ОСОБА_1 вважає, що бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві порушує його право на спадкове майно, а саме на неотримані його батьками та бабусею пенсійні виплати.

Таким чином, у даній справі адміністративні правовідносини між позивачем та відповідачем - відсутні, оскільки ОСОБА_1 звернувся за захистом права на спадщину, тому даний спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки є цивільно-правовим та має приватноправовий характер.

Аналогічний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 286/3516/16-ц та від 03 квітня 2019 року у справі №808/1346/18.

Відповідно до статті 1 Цивільний процесуальний кодекс України завданням цивільного судочинства є справедливий неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

На підставі статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Предметна підсудність, юрисдикція цивільних справ визначена частиною першою статті 15 ЦПК України згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

За приписами Цивільного процесуального кодексу України спори щодо складу спадщини вирішуються за правилами цього кодексу.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що спірні правовідносини мають приватноправовий характер, а тому даний спір не належить до юрисдикції суду адміністративної юрисдикції і повинен вирішуватися за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 11 червня 2019 року у справі № 180/754/17 (адміністративне провадження №К/9901/43413/18).

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково.

Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і провадження у справі закривається з підстав, встановлених ст. 238 КАС України (ст. 319 КАС).

За змістом п.1 ч.1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З урахуванням зазначеного, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 квітня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про закриття провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 238, 241, 242, 243, 287, 308, 311, 315, 319, 321, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2021 року скасувати.

Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, треті особи: Мирноградська державна нотаріальна контора, Друга Київська державна нотаріальна контора про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії закрити.

Роз`яснити позивачу право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Кобаль М.І.