Справа № 420/5198/21
Суддя: Вовченко О.А.
Дата ухвалення: 2021-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5198/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Вовченко O.A.,

секретар судового засідання Цибуля Ю.І.,

за участю:

представника позивача Лупу С.С. (згідно ордеру),

представника Головного управління ДПС в Одеській області (код ЄДРПОУ ВП 44063166) Сидоренко О.О. (згідно витягу),

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області (), Головного управління ДПС в Одеській області (код ЄДРПОУ ВП 44063166) про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 02 квітня 2021 року надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області (), Головного управління ДПС в Одеській області (код ЄДРПОУ ВП 44063166), в якому позивач просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС в Одеській області (код згідно з ) № 669-о від 04.03.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 »;

2. Поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування ПДВ управління податкового адміністрування Головного управління ДПС в Одеській області (код згідно з ) з 05.03.2021;

3. Стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області (код згідно з ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.03.2021 по дату ухвалення рішення у цій справі;

4. Визнати протиправною відмову Головного управління ДПС в Одеській області (код згідно з ЄДРПОУ ВП 44063166) у запропонуванні посад для подальшого проходження державної служби у Головному управлінні ДПС в Одеській області (код згідно з ЄДРПОУ ВП 44063166) головному державному ревізору-інспектора відділу адміністрування ПДВ управління податкового адміністрування Головного управління ДПС в Одеській області (код згідно з ) ОСОБА_1 , викладену у листі Головного управління ДПС в Одеській області (код згідно з ЄДРПОУ ВП 44063166) № 5702/5/15-32-11-02-07 від 04.03.2021;

5. Зобов`язати Головне управління ДПС в Одеській області (код згідно з ЄДРПОУ ВП 44063166) прийняти ОСОБА_1 на державну службу шляхом видання наказу про призначення в порядку переведення на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування ПДВ управління з питань виявлення та опрацювання податкових ризиків Головного управління ДПС в Одеській області (код згідно з ЄДРПОУ ВП 44063166).

Ухвалою від 07 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено позивачу 5-денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання копії ухвали.

14 квітня 2021 року ухвалою прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , відкрито провадження у адміністративній справі та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи

Ухвалою суду від 14 травня 2021 року у задоволенні заяви представника Головного управління ДПС в Одеській області (код ЄДРПОУ ВП 44069166) про заміну відповідача відмовлено.

14 травня 2021 року ухвалою суду визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Роз`яснено, що розгляд справи починається зі стадії відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 08 червня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу №420/5198/21 до судового розгляду по суті.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що спірним наказом відповідача його звільнено з посади та припинено державну службу у Головному управління ДПС в Одеській області, проте, не запропоновано посаду у Головному управління ДПС в Одеській області як відокремленому підрозділі, що, на його думку, є протиправним. Вказує, що словосполучення «може пропонувати» будь яку вакантну посаду входить в протиріччя з верховенством права та засадами конституціоналізму. Звертає увагу, що повноваження і функції територіальних органів ДПС України передано територіальним органам ДПС України, утвореним як відокремлені підрозділи ДПС України, а ліквідації Головного управління ДПС в Одеській області фактично не відбулось. Зазначає, що ліквідація державної установи передбачає зобов`язання держави по працевлаштуванню працівників. Також, вважає протиправною відмову у запропонуванні позивачу посад для подальшого проходження державної служби, оскільки у Головному управлінні ДПС в Одеській області (відокремленому підрозділі) наявна посада, що ідентична посаді позивача, при цьому, не було враховано його професійних навичок та досвіду роботи у порівнянні з іншими працівниками.

30 квітня 2021 року від Головного управління ДПС в Одеській області, як відокремленого підрозділу, надійшов відзив на позовну заяву (вх.№22309/21) у якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, та вказує, що на момент звільнення позивача діяла редакція Закону України «Про державну службу», згідно якої суб`єкт призначення не зобов`язаний пропонувати державному службовцю вакантну посаду. Також, зазначеним Законом встановлено право за рішенням суб`єкта призначення, а не його обов`язок, щодо переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, без обов`язкового проведення конкурсу за певних обставин. Крім того, зазначав, що позивач може бути причетний до кримінального правопорушення, а саме здійснення несанкціонованого копіювання відомостей з обмеженим доступом. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

30 квітня 2021 року від Головного управління ДПС в Одеській області, надійшов відзив на позовну заяву (вх.№22310/21) з доводами, аналогічними з відзивом Головного управління ДПС в Одеській області, як відокремленого підрозділу (вх.№22309/21).

05 травня 2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідачів (вх.№22498/21) у якій зазначено, що обов`язок щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи (організації) поширюється не лише на цю установу (організацію), а й на відповідну новостворену установу (організацію). Вказує, що фактично відбулась реорганізація Головного управління ДПС в Одеській області, отже, позивача протиправно звільнено з посади. Зазначає, що його посадові обов`язки ідентичні посадовим обов`язкам на тотожній посаді у Головному управлінні ДПС в Одеській області, як відокремленому підрозділі.

11 травня 2021 року від Головного управління ДПС в Одеській області, як відокремленого підрозділу, надійшли заперечення на відповідь на відзив (вх.№23557/21) у яких відповідач вказує, що у даному випадку при звільненні позивача не передбачено обов`язку пропонувати іншу посаду.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою, відзивами відповідачів на позовну заяву, відповіддю на відзиви, запереченнями на відповідь на відзиви, дослідивши обставини, якими сторони обґрунтовують вимоги та перевіривши їх наданими з боку учасників справи доказами, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 21.09.2020 працював на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування ПДВ управління податкового адміністрування Головного управління ДПС в Одеській області (т.1 а.с.27-28).

16.11.2020 головою комісії з ліквідації Головного управління ДПС в Одеській області ознайомлено ОСОБА_1 з попередженням про наступне звільнення (т.1 а.с.21) у якому зазначено: «У зв`язку з ліквідацією Головного управління ДПС в Одеській області, як юридичної особи публічного права, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2020 року №893 «Про деякі питання територіальних органів державної податкової служби», на виконання наказу Державної податкової служби України від 08 жовтня 2020 року №556 «Про ліквідацію територіальних органів ДПС», з урахуванням вимог частини шостої статті 49-2 КЗпП України, попереджаємо Вас про наступне звільнення із займаної посади не пізніше, ніж через 30 календарних днів з моменту вручення цього попередження на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» та пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку із ліквідацією Головного управління ДПС в Одеській області, з дотриманням вимог частини 5 статті 87 Закону України «Про державну службу» та чинного законодавства України».

Комісією з питань ліквідації Головного управління ДПС в Одеській області на адресу начальника Головного управління ДПС в Одеській області скеровано лист №Л/285/9/15-32-11-02-07 від 22.02.2021 (т.1 а.с.22-23) у якому зазначено, що є ряд працівників у кількості 10 осіб, щодо яких відсутні листи щодо звільнення в порядку переведення до Головного управління ДПС в Одеській області (як відокремленого підрозділу ДПС), як намір їх подальшого працевлаштування. Серед осіб зазначено й ОСОБА_1 головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування ПДВ управління податкового адміністрування. Враховуючи викладене, просило розглянути питання щодо подальшого працевлаштування вказаних осіб в Головному управлінні ДПС в Одеській області (як відокремленому підрозділі ДПС).

На зазначений лист №Л/285/9/15-32-11-02-07 від 22.02.2021 Головне управління ДПС в Одеській області (як відокремлений підрозділ ДПС) надало відповідь листом №5702/5/15-32-11-02-07 від 04.03.2021 (т.1 а.с.24-25) у якому, окрім іншого, зазначило про відмову у запропоновані посад для подальшого проходження державної служби у Головному управлінні ДПС в Одеській області, як відокремленого підрозділу ДПС, головному державному ревізор-інспектору відділу адміністрування ПДВ управління податкового адміністрування ОСОБА_1 .

На виконання адвокатського запиту Головне управління ДПС в Одеській області надало лист №Л/155/Л/15-32-10-01-06 від 28.01.2021 (т.1 а.с.29-30), у якому зазначило, що державним реєстратором до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вчинено запис від 16.10.2020 про внесення рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення Головного управління ДПС в Одеській області. Станом на 28.01.2021 процедуру ліквідації Головного управління ДПС в Одеській області не завершено та юридична особа перебуває в стані припинення. Згідно з поданими заявами працівників, за період з 01.11.2020 по теперішній час звільнено у порядку переведення до Головного управління ДПС в Одеській області, як відокремленого підрозділу 11 працівників відділу адміністрування ПДВ управління з питань виявлення та опрацювання податкових ризиків Головного управління ДПС в Одеській області.

04.03.2021 Головне управління ДПС в Одеській області прийняло наказ №669-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » (т.1 а.с.26), яким відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку із ліквідацією державного органу, наказано, окрім іншого, припинити державну службу та звільнити 04 березня 2021 рок ОСОБА_1 з посади головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування ПДВ управління податкового адміністрування Головного управління ДПС в Одеській області, у зв`язку із ліквідацією державного органу, пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Підставами у зазначеному наказі вказано: «статті 47, 83 КЗпП України, стаття 24 Закону України «Про відпустки», частина 4 статті 87 Закону України «Про державну службу», постанова Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2020 року №893 «Про деякі питання територіальних органів Державної податкової служби», наказ Державної податкової служби України від 08 жовтня 2020 року №556 «Про ліквідацію територіальних органів ДПС», лист Головного управління ДПС в Одеській області від 22.02.2021 №Л/285/9/15-32-11-02-07, лист Головного управління ДПС в Одеській області від 04.03.2021 №5702/5/15-32-11-02-07».

Вважаючи своє звільнення незаконним, позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Вирішуючи дану справу та надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно з ч.1 ст.3 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 2 ст.38 Конституції України, громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця регулюються Законом України «Про державну службу».

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про державну службу», державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з ч.1 ст.3 Закону України «Про державну службу» цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Згідно частини першої - третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Тобто, спеціальним законом, що врегульовує спірні правовідносини є Закон України «Про державну службу», а в питаннях, які ним не врегульовані, мають застосовуватися приписи загального закону, якими є Кодекс законів про працю України.

19.09.2019 року Верховною Радою України прийнято Закон України №117-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади», яким внесено зміни, зокрема, до Закону України «Про державну службу» стосовно процедури вступу на державну службу, окремих положень щодо проходження та припинення державної служби.

Відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції, чинній на момент попередження позивача про наступне вивільнення, припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення), підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.

Відповідно до п.п.41.1.1 п.41.1 ст.41 Податкового Кодексу України, контролюючими органами є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи.

Частинами 2, 3 статті 81 Цивільного кодексу України передбачено, що юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.

Приписами статті 87 Цивільного кодексу, визначено, що юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Цим Кодексом встановлюються порядок створення, організаційно-правові форми, правовий статус юридичних осіб приватного права.

Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Згідно зі ст.82 Цивільного кодексу України, на юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах поширюються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.1 ст.104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Частиною 2 ст.104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно зі ст.106 Цивільного кодексу України злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади.

Організацію, повноваження та порядок діяльності центральних органів виконавчої влади України визначено Законом України «Про центральні органи виконавчої влади».

Відповідно до п.9 ч.2 ст.18 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», міністр погоджує пропозиції керівника центрального органу виконавчої влади щодо утворення, реорганізації, ліквідації його територіальних органів як юридичних осіб публічного права та вносить на розгляд Кабінету Міністрів України відповідне подання.

Відповідно до п.14 ч.4 ст.19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», керівник центрального органу виконавчої влади вносить міністрові пропозиції щодо утворення в межах граничної чисельності державних службовців та працівників центрального органу виконавчої влади і коштів, передбачених на його утримання, а також щодо ліквідації, реорганізації Кабінетом Міністрів України територіальних органів центрального органу виконавчої влади, які є юридичними особами публічного права.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 №893 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби» постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком.

В додатку до зазначеної постанови у переліку територіальних органів ДПС, що ліквідуються зазначене Головне управління ДПС в Одеській області.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 №893, Державна податкова служба України видала наказ від 08.10.2020 №556 «Про ліквідацію територіальних органів ДПС», яким наказано ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком. Цим наказом затверджено список голів комісій з ліквідації територіальних органів ДПС України.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Головне управління ДПС в Одеській області () перебуває у стані припинення.

Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» № 440-IX від 14.01.2020 року (чинний з 13.02.2020 року), внесені зміни до Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» та доповнено статтею 21-1.

Відповідно до абз.5 ч.1 ст.21 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, можуть утворюватися у порядку, визначеному статтею 21-1 цього Закону.

Згідно з ч.1 ст.21-1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, можуть утворюватися в межах граничної чисельності державних службовців та працівників відповідного центрального органу виконавчої влади і коштів, передбачених на утримання центрального органу виконавчої влади, ліквідовуватися, реорганізовуватися керівником відповідного центрального органу виконавчої влади як відокремлені підрозділи центрального органу виконавчої влади за погодженням з міністром, який спрямовує та координує діяльність такого центрального органу виконавчої влади

Наказом ДПС України «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» від 30.09.2020 № 529 відповідно до статті 21-1 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" та Положення про Державну податкову службу України, утворено

як відокремлений підрозділ Головне управління ДПС в Одеській області.

Враховуючи вище викладене, а також посилання у спірному Наказі на пункт 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», як саме й підстави припинення державної служби позивача за ініціативою суб`єкта призначення внаслідок ліквідації державного органу є таким, що відповідає обставинам справи та діючому законодавству України.

Також Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 №440-IX, частину третю статті 87 Закону України «Про державну службу» доповнено новим абзацом наступного змісту: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення».

Тобто, суб`єкт призначення або керівник державної служби, по-перше, мав право, а не обов`язок пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби, по-друге, вакантну посаду у тому самому державному органі, а по-третє - за наявності такої посади.

При вирішенні справи, суд також враховує роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20.02.2020 №86 р/з «Щодо процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення» якими зазначено, що при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Згідно вказаного роз`яснення, при звільненні державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, відповідно до пункту 1 чи пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону, положення статті 49-2 Кодексу законів про працю України не застосовуються.

В адміністративному позові, позивач просить визнати протиправною відмову Головного управління ДПС в Одеській області, як відокремленого підрозділу, у запропонуванні позивачу посад для подальшого проходження державної служби у Головному управлінні ДПС в Одеській області, як відокремленому підрозділі, що не відповідає приписам ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу».

Крім того, Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12.12.2019 №378-IX внесено зміни до статті 49-2 Кодексу законів про працю України в частині особливостей вивільнення працівників, які мають статус державних службовців, який набрав чинності з 02.02.2020 року.

Так, частину 5 ст.49-2 КЗпП України доповнено новою частиною такого змісту: "Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень".

Отже, на момент попередження та звільнення позивача з займаної посади законодавством, що регулює порядок звільнення його із займаної посади, не передбачалося врахування переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці, а також застосування ч.2 ст.40 КЗпП України, відповідно до якої звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Разом з тим, за приписами статті 41 Закону України "Про державну службу" державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:

1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення;

2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу. Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

Тобто, на час звільнення позивача підстави припинення державної служби не були змінені, проте були запровадженні певні особливості процедури звільнення державних службовців.

Із аналізу наведеної норми права, слідує, що державний службовець, за умови його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу лише за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення.

Отже, у даному випадку, право прийняти рішення про переведення належить саме керівнику державної служби або суб`єкту призначення. При цьому, суд звертає увагу що прийняття такого рішення є правом, а не обов`язком керівника державної служби або суб`єкта призначення.

Також, суд враховує, що матеріали справи не містять жодних дій позивача, як то звернення із заявою про переведення до ГУ ДПС в Одеській області, як відокремленого підрозділу ДПС або будь-яких дій, що вчинені з метою його переведення.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суд зауважує, що принцип верховенства права вимагає визначеності, ясності і недвозначності правової норми, якою встановлений порядок і умови пропонування вакантної посади у випадку звільнення державного службовця за ініціативою суб`єкта призначення, якими є ст.87 та ст.41 Закону України «Про державну службу».

Із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування в правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу Х Перехідні положення Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками) від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005). (речення друге абзацу першого підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини) Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 469 Митного кодексу України від 31 березня 2015 року № 1-рп/2015.

Конституційний Суд України вважає, що принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності.

Зміст поняття юридичної визначеності, повною мірою викладено у документі «Мірило правовладдя» підготованому Європейською комісією «За демократію через право» Венеційська комісія) у 2016 році. Серед принципів, які становлять зміст юридичної визначеності, вказано: 1) доступність законодавства, 2) доступність судових рішень, 3) передбачуваність актів права, 4) сталість і послідовність приписів права, 5) легітимні очікування, 6) унеможливлення зворотної дії, 7) принципи nullum crimen sine lege та nullum poena sine lege, 8) res judicata.

Зокрема, відповідно до п.58 «Мірила правовладдя», передбачуваність означає, що приписи права також мають бути передбачуваними за своїми наслідками: їх має бути сформульовано з достатньою чіткістю та зрозумілістю, аби суб`єкти права мали змогу впорядкувати свою поведінку згідно з ними.

На момент спірних правовідносин приписи ст.87 та ст.41 Закону України «Про державну службу» були чинними, чіткими та передбачуваними.

У зв`язку з викладеним, суд відхиляє доводи позивача щодо порушення відповідачем права позивача у зв`язку з тим, що останньому не було запропоновано вакантних посад, так як в силу вищенаведених нормативно-правових актів, чинних на час виникнення спірних правовідносин, у суб`єкта призначення був відсутній такий обов`язок.

Суд зауважує, що під час розгляду справи судом встановлено відсутність вакантних посад у Головному управлінні ДПС в Одеській області (у тому самому органі де працював позивач), оскільки зазначений орган з 16.10.2020 перебуває у стані припинення.

З урахуванням вище викладеного, судом встановлено, що доводи та аргументи позивача, покладені в основу позову є безпідставними. Порядок та процедура припинення державної служби з підстави п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», дотримані відповідачем повністю. Спірний Наказ відповідає критеріям, встановленим ч.2 ст.2 КАС України, тому правові підстави для визнання його протиправним та скасування відсутні, отже позовні вимоги в цій частині позову задоволенню не належать.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позивача звільнено правомірно, оскільки було попереджено про наступне звільнення завчасно, державний орган з якого було звільнено дійсно ліквідується, а у відповідача не було обов`язку пропонувати йому будь-які посади.

Щодо позовних про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд зауважує, що такі позовні вимоги є похідними від позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення. Судом встановлено правомірність оскаржуваного наказу, та такі позовні вимоги також задоволенню не підлягають.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихст.78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачі як суб`єкти владних повноважень в ході розгляду справи довели правомірність своєї поведінки в спірних правовідносинах.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Натомість, доводи та аргументи позивача, якими обґрунтовані позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження за наслідками розгляду справи по суті, а тому в задоволенні позову слід відмовити повністю.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Підстави для відшкодування судових витрат позивачу у порядку ст.139 КАС України відсутні.

Керуючись ст.ст. 9, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області (), Головного управління ДПС в Одеській області (код ЄДРПОУ ВП 44063166) про: визнання протиправним та скасування наказу Головного управління ДПС в Одеській області (код згідно з ) № 669-о від 04.03.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування ПДВ управління податкового адміністрування Головного управління ДПС в Одеській області (код згідно з ) з 05.03.2021; стягнення з Головного управління ДПС в Одеській області (код згідно з ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.03.2021 по дату ухвалення рішення у цій справі; визнання протиправною відмову Головного управління ДПС в Одеській області (код згідно з ЄДРПОУ ВП 44063166) у запропонуванні посад для подальшого проходження державної служби у Головному управлінні ДПС в Одеській області (код згідно з ЄДРПОУ ВП 44063166) головному державному ревізору-інспектора відділу адміністрування ПДВ управління податкового адміністрування Головного управління ДПС в Одеській області (код згідно з ) ОСОБА_1 , викладену у листі Головного управління ДПС в Одеській області (код згідно з ЄДРПОУ ВП 44063166) № 5702/5/15-32-11-02-07 від 04.03.2021; зобов`язання Головного управління ДПС в Одеській області (код згідно з ЄДРПОУ ВП 44063166) прийняти ОСОБА_1 на державну службу шляхом видання наказу про призначення в порядку переведення на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування ПДВ управління з питань виявлення та опрацювання податкових ризиків Головного управління ДПС в Одеській області (код згідно з ЄДРПОУ ВП 44063166) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ).

Відповідачі:

- Головне управління ДПС в Одеській області (вул.Семінарська, 5, м.Одеса, 65044, );

- Головне управління ДПС в Одеській області (вул.Семінарська, 5, м.Одеса, 65044, код ЄДРПОУ ВП 44063166).

Повний текст рішення складено та підписано 15.07.2021.

Суддя Вовченко О.А.