Справа № 440/33/21
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2021-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: О.О. Кукоба
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2021 р. Справа № 440/33/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Ральченка І.М.,

Суддів: Чалого І.С. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.03.2021, по справі № 440/33/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Полтавській області

про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) 16.05.2019 №Ф-29023-16/3367У.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19.03.2021 позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Полтавській області від 16.05.2019 № Ф-29023-16/3367У в частині нарахування боргу (недоїмки) з єдиного внеску у розмірі 13645,72 грн.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Полтавській області від 11.02.2020 № Ф-29023-16/772У про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 8262,54 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погодившись із зазначеним рішенням в частині задоволених позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що працевлаштування фізичної особи-підприємця як найманого працівника не звільняє останнього від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Крім того відповідач звертав увагу на пропущення позивачем строку звернення до суду із даним позовом.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження, у зв`язку з чим фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судовим розглядом, з 04.11.2002 по 03.03.2020 ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа підприємець, у період з 01.04.2016 по 03.03.2020 перебував на загальній системі оподаткування.

16.05.2019 Головним управлінням ДПС у Полтавській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-29023-16/3367, якою позивача повідомлено про необхідність сплати єдиного внеску у розмірі 21281,77 грн.

11.02.2020 Головним управлінням ДПС у Полтавській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-29023-16/772, якою позивача повідомлено про необхідність сплати єдиного внеску у розмірі 29544,31 грн.

Позивач, не погодившись із зазначеними вимогами звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не мав у період з лютого 2017 по червень 2017, з квітня 2018 по березень 2020 обов`язку зі сплати єдиного внеску, у зв`язку з чим відповідачем безпідставно сформовано і направлено оскаржувану вимогу про сплату боргу.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до п.п 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Підпункт 14.1.195 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом ст. 2 зазначеного Закону його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 зазначеного Закону платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 4 Закону з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абз. 1 п. 1 та п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду, сформований у постанові від 04.12.2019 по справі № 440/2149/19 (№ К/9901/28514/19), відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Із матеріалів справи встановлено, що заборгованість позивача, за розрахунком податкового органу, виникла за рахунок щоквартальних нарахувань суми єдиного внеску за 2017-2019.

На підставі зазначеного, 16.05.2019 Головним управлінням ДПС у Полтавській області сформовано та направлено на адресу позивача податкову вимогу № Ф-29023-16/3367 на суму 21030,9 грн. та вимогу від 11.02.2020 № Ф-29023-16/772У на суму 8262,54 грн.

Отже, станом на 31.01.2020 загальна сума боргу позивача становила 29544,31 грн. (корінець вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Полтавській області від 11.02.2020 № Ф-29023-16/772.

У той же час, у ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 у період з 01.02.2017 по 23.06.2017 перебував у трудових відносинах із ТОВ "Підприємство "Ізумруд-ЛТД", що підтверджується даними трудової книжки позивача, довідкою підприємства № 15 від 15.01.2021

Також, з 02.04.2018 згідно наказу про прийняття на роботу № 213к від 30.03.2018 позивач перебуває у трудових відносинах із ПрАТ "Полтавський ГЗК", на підтвердження чого надано довідку підприємства від 17.12.2020 № 988.

Відповідно до довідки ТОВ "Підприємство "Ізумруд-ЛТД" про доходи від 15.01.2021 № 16, копії форми ОК-5, довідок ПрАТ "Полтавський ГЗК" про доходи від 19.01.2021 № № 1-3, копії форми ОК-5 за період з лютого 2017 по червень 2017, з квітня 2018 по березень 2020 зазначеними підприємствами нарахована заробітна плата позивачу, з якої сплачено єдиний соціальний внесок.

Доказів отримання позивачем у вказаний період доходів від підприємницької діяльності не встановлено.

Колегія суддів звертає увагу, що оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка не отримувала дохід від неї.

Таким чином, колегія суддів зазначає про відсутність у ОСОБА_1 обов`язку сплачувати ЄСВ у мінімальному розмірі за період, у який він був найманим працівником, а саме з лютого 2017 по червень 2017, з квітня 2018 по березень 2020, з огляду на що донарахування єдиного внеску у розмірі 13645,72 грн. (5 місяців 2017 - 3520,00 грн, ІІ-IV квартали 2018 - 7371,54 грн, І квартал 2019 - 2754,18 грн.) відповідно до вимоги від 16.05.2019 № Ф-29023-16/3367У та у розмірі 8262,54 грн. (ІІ-IV квартали 2019) згідно із вимогою від 11.02.2020 № Ф-29023-16/772У податковим органом здійснено безпідставно.

Стосовно іншого періоду дані щодо працевлаштування позивача відсутні, а отже ОСОБА_1 мав обов`язок сплати єдиного соціального внеску, з огляду на що нарахування такого внеску, що здійснене податковим органом за січень, липень - грудень 2017, та січень - березень (І квартал) 2018 у розмірі 7385,18 грн., є обґрунтованим.

За наведених обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо скасування оскаржуваної вимоги про сплату боргу Головного управління ДПС у Полтавській області від 16.05.2019 № Ф-29023-16/3367У в частині нарахування боргу (недоїмки) з єдиного внеску у розмірі 13645,72 грн. та вимоги про сплату боргу 11.02.2020 № Ф-29023-16/772У у повному обсязі.

При цьому, колегія суддів вважає обґрунтованим вихід судом першої інстанції за межі позовних вимог з метою повного та всебічного захисту прав ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до суду із даним позовом колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на те, що надіслана податковим органом оскаржувана податкова вимога ОСОБА_1 не отримувалась.

Інші доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тлумаченні положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС як фізична особа-підприємець, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, та є невірними, оскільки такий підхід спричиняє подвійну сплату єдиного внеску (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Отже, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції обґрунтовано прийнято рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.03.2021 по справі № 440/33/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач І.М. Ральченко
Судді І.С. Чалий В.В. Катунов