Справа № 640/7118/20
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2021-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2021 року м. Київ № 640/7118/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Голови Верховного Суду Данішевської Валентини Іванівни

про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Голови Верховного Суду Данішевської Валентини Іванівни (далі - Голова ВС Данішевська В.І., відповідач) з вимогами:

- визнати бездіяльність Голови ВС Данішевської В.І. протиправною;

- зобов`язати Голову ВС скликати Пленум Верховного Суду з винесенням на розгляд останнього питання щодо описаного у позові неузгодження, забезпечити можливість присутності позивача на цьому Пленумі Верховного Суду.

В обґрунтування заявлених вимог зазначає про факти неправильного й незаконного визначення судді, а в разі колегіального розгляду - судді-доповідача, для розгляду конкретної справи. На підставі власного аналізу окремих нормативних положень, які регламентують підстави і порядок визначення судді чи колегії суддів для розгляду конкретної справи (частина перша статті 31, частина друга статті 18, пункт 15.4 розділу VII КАС України), виходячи з факту, що Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система, з використанням якої мав відбуватися розгляд справ, не була введена в експлуатацію і до початку функціонування цієї системи визначення колегії суддів (судді-доповідача) мало провадитися відповідно до Положення про АСДС, що не суперечило КАС України в редакції після 15.12.2017 та Засадам використання АСДС, затверджених рішенням відповідних судів, яким у Верховному Суді є Тимчасові засади використання автоматизованої системи документообігу суду та визначення складу суду у Верховному Суді, затверджені постановою Пленуму Верховного Суду від 14.12.2017 № 8 (у редакції від 16.11.2018; далі - Засади), позивач вказує, що всупереч пункту 1.7. розділу І Засад «регулярно» і «масово» провадилося визначення судді-доповідача (колегії суддів) для розгляду судових справ із використанням, передбаченої підпунктом 2.3.2 пункту 2.3 розділу ІІ Положення про АСДС, опції визначення складу суду «шляхом пакетного автоматизованого розподілу справ після реєстрації певної кількості судових справ». На переконання позивача, використання передбаченої підпунктом 2.3.2 пункту 2.3 розділу ІІ Положення про АСДС опції суперечить правилу пункту 1.7 розділу І Засад, які встановлюють вимогу, що визначення судді-доповідача (колегії суддів) для розгляду справи здійснюється АСДС під час реєстрації документів.

Позивач на прикладі конкретної судової справи № 826/2991/18 стверджує, що у цій справі, ініційованій за його ( ОСОБА_1 ) касаційною скаргою, визначення складу суду провадилося із кількагодинною затримкою після реєстрації касаційної скарги, поданої 08.01.2019, а не відразу під час її реєстрації в день подання.

Описана позивачем ситуація була доведена ним до відома голови Верховного Суду у відповідних скаргах, у відповідь на які він отримував листи, які, на переконання позивача, не містили підтверджень усунення висвітлених ним протирічь. Однак, саме лист Голови ВС Данішевської В.І. від 05.09.2019 за №2721/0/2-19 «укріпив» позивача в його переконанні щодо допущення відповідачем у спірних правовідносинах протиправної бездіяльності.

Положення пункту 4 частини другої статті 39 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» дали позивачу підстави стверджувати, що саме Голову ВС наділено певними управлінськими повноваженнями щодо апарату суду.

У своєму позові ОСОБА_1 окремо вказує, що бездіяльністю він вважає, зокрема той факт, що Головою ВС не було ініційовано розгляд питання щодо описуваного неузгодження на Пленумі Верховного Суду, згідно частини першої статті 2 Регламенту Пленуму Верховного Суду, затвердженого Постановою Пленуму Верховного Суду від 30.11.2017 №1, з наступним вирішенням цього питання Пленумом Верховного Суду, згідно частини п`ятнадцятої статті 3 Регламенту, і, можливо, у відповідності до частини другої та(або) частини першої статті 12 Регламенту.

Відповідач у відзиві на позов заперечив наявність підстав для його задоволення та зазначив, що численні звернення ОСОБА_1 щодо допущених порушень під час реєстрації його касаційної скарги від 08.01.2019 та визначенням складу суду у справі № 826/2991/18 були розглянуті по суті і роз`яснено скаржнику про те, що порядок автоматизованого розподілу судових справ у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду здійснюється згідно з вимогами Кодексу адміністративного судочинства України, Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 № 30, у редакції від 15.09.2016 (далі - Положення), Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду та визначення складу суду у Верховному Суді, затверджених постановою Пленуму Верховного Суду від 14.12.2017 № 8 (далі - Засади), та інших нормативно-правових актів.

Повідомлено, що уповноважена особа секретаріату суду касаційної інстанції, відповідальна за здійснення автоматизованого розподілу судових справ, здійснила пакетний автоматизований розподіл касаційних скарг після реєстрації певної кількості касаційних скарг, зокрема касаційної скарги у справі №826/2991/18, з дотриманням норм і правил КАС України, Положення та Засад.

Також було зазначено, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду не підключений до модуля автоматизованого розподілу справ та інших підсистем, а тому застосування норм Положення в редакції від 15.09.2016 з урахуванням Засад та приписів процесуального закону є правомірним при визначенні судді або колегії суддів (судді-доповідача) для розгляду конкретної справи в Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду.

Отже, порядок автоматизованого розподілу справи №826/2991/18 у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду не порушувався та відповідав установленим вимогам, а автоматизований розподіл здійснено в день реєстрації документів, тому порушення, про які, позивачем було зазначено у зверненнях, не знайшли свого підтвердження.

Крім наведеного, відповідач у відзиві на позовну заяву вказує на те, що вимога позивача зобов`язати Голову ВС Данішевську В.І. скликати Пленум Верховного Суду є втручанням у дискреційні повноваження посадової особи Верховного Суду.

У зв`язку з наведеним в сукупності, відповідач просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю.

У відповіді на відзив позивач, з посиланням на практику Європейського суду з прав людини, стверджує про безпідставність доводів відповідача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.04.2020 позовна заява залишена без руху і визначено позивачу строк для усунення виявлених судом недоліків.

19.05.2020 на виконання вимог ухвали суду позивач через канцелярію суду надіслав додаткові документи по справі, зокрема, уточнену позовну заяву, у якій визначив вимоги: визнати бездіяльність Голови Верховного Суду Данішевської В.І. протиправною, зобов`язати Голову Верховного Суду скликати та поінформувати Пленум Верховного Суду про описане масове процесуальне порушення, забезпечити позивачу можливість присутності на цьому Пленумі.

Ухвалою суду від 15.06.2020 позивачу продовжено строк для усунення недоліків позовної заяви з урахуванням його уточнень до первісного позову.

06.07.2020 на виконання вимог ухвали суду позивачем через канцелярію суду надано додаткові документи по справі.

Крім заперечень на доводи відповідача, позивач у відповіді на відзив просив розглядати справу у судовому засіданні з викликом сторін.

Ухвалою суду від 18.09.2020 у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін відмовлено.

У своєму клопотанні від 01.10.2020 позивач, стверджуючи про наявність у відповідача процесуального обов`язку довести свою позицію, просив суд призначити розгляд справи у судовому засіданні та залучити «співвідповідача (співвідповідачів)»: «керівника апарату Верховного Суду та (або) ДСА України».

17.05.2021 судом постановлені ухвали про відмову у задоволенні клопотання розгляд справи у судовому засіданні та про відмову у залученні до участі у справі співвідповідачів з огляду на відсутність заявлених до них у позові вимог.

У клопотанні від 15.06.2021 позивач просить «переглянути судове рішення щодо відмови у розгляді справи у судовому засіданні з викликом сторін, а у разі чергової відмови, - висвітлювати важливі деталі справи у такий спосіб, щоб забезпечити громадськості можливість нагляду за здійсненням правосуддя».

Оскільки мотиви, наведені в обґрунтування вказаного клопотання є по своїй суті аналогічними тим, що наводились позивачем раніше, а також зважаючи на розміщення всіх судових рішень у Єдиному державному реєстрі судових рішень, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача.

Ознайомившись із письмово викладеними доводами учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали, суд встановив такі обставини справи.

08.01.2019 ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою у справі №826/2991/18.

Того ж дня, о 17:38, згідно Звіту про автоматизований розподіл по зазначеній справі від 08.01.2019, було визначено склад суду.

Однак, виявивши невідповідність Положенню про автоматизовану систему документообігу суду, а у подальшому встановивши протиріччя з пунктом 1.7 розділу І Засад проведеного у Верховному Суді автоматизованого розподілу його касаційної скарги, ОСОБА_1 неодноразово звертався до Верховного Суду із скаргами на дії відповідальних осіб цього суду.

У відповідь на свої скарги ОСОБА_1 отримував листи, в яких йому надавались роз`яснення норм КАС України, Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 № 30 (зі змінами), Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу та визначення складу суду у Верховному Суді, затверджених постановою Пленуму Верховного Суду від 14.12.2017 № 8, Інструкції з діловодства Верховного Суду, затвердженої наказом керівника апарату Верховного Суду від 28.12.2018 №207-ОД та інших нормативно-правових актів, якими керуються у своїй діяльності уповноважені особи секретаріату Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, відповідальні за здійснення автоматизованого розподілу судових справ. У цих відповідях стверджується про повну відповідність наведеним вище нормативним актам дій уповноваженої особи при здійсненні пакетного автоматизованого розподілу касаційних скарг після реєстрації певної кількості касаційних скарг, зокрема касаційної скарги у справі №826/2991/18.

У відповіді за підписом Голови ВС Данішевської В.І. від 05.09.2019 за №2721/0/2-19 наведені аналогічні доводи та повідомлено позивачу, що наказом Голови Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України) від 13.04.2018 № 168 затверджено Концепцію побудови Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи визначення судді (далі - ЄСІТС), якою визначено структуру, організацію та принципи побудови ЄCITC з використанням сучасних програмно-технічних засобів. Власником ЄСІТС є ДСА України, а адміністратором і технічним розробником Державне підприємство «Інформаційні судові системи». ДСА України 01.03.2019 повідомила про відкликання оголошення щодо забезпечення функціонування ЄСІТС, опублікованого в газеті «Голос України» № 229 (6984) від 01.12.2018). Отже, зміни, передбачені Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», які стосуються початку роботи ЄСІТС не набрали чинності, а в судах продовжується тестова експлуатація окремих підсистем (модулів) ЄСІТС.

Вважаючи таку відповідь підтвердженням бездіяльності відповідача, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Окружний адміністративний суд міста Києва, вирішуючи спір по суті позовних вимог, керується такими мотивами.

З огляду на внесення позивачем змін у редакцію прохальної частини позову, предметом дослідження у цій справі є факт допущення Головою Верховного Суду Данішевською В.І. протиправної бездіяльності та про наявність підстав для зобов`язання відповідача скликати та проінформувати Пленум Верховного Суду про «описане масове процесуальне порушення» із забезпеченням позивачу можливість бути присутнім на цьому Пленумі.

Так, у розумінні КАС України, бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної особи чи прав та інтересів юридичної особи, або нездійснення суб`єктом владних повноважень дій, які випливають із його повноважень на виконання вимог чинного законодавства та впливають на права, свободи, інтереси фізичної особи чи права та інтереси юридичної особи.

При цьому суд звертає увагу на те, що оскаржувана у судовому порядку бездіяльність суб`єкта (у цьому випадку - Голови ВС) - це пасивна поведінка посадової особи, що виявляється у невиконанні (неналежному виконанні) своїх посадових обов`язків, визначених спеціальними нормативно-правовими актами, що мало безпосередній вплив на реалізацію позивачем своїх прав, свобод, інтересів.

В адміністративному судочинстві обов`язковому з`ясуванню у зв`язку з наведеним підлягають такі основні питання:

- яким нормативним актом визначені повноваження посадової особи на вчинення саме тих дій, невиконання яких спричинило порушення прав позивача. При цьому, такі дії мають визначатись у відповідних нормативних актах саме як «обов`язок», а не «право» особи вчинити дії;

- у який проміжок часу мають вчинятись такі дії. Такі часові межі також мають визначатись відповідними актами. Бездіяльність може вважатися вчиненою в останній день строку, у який мала бути, але не була вчинена відповідна дія (прийнято рішення);

- чи є позивач учасником правовідносин, в рамках яких посадова особа здійснює свої повноваження;

- який вплив мало невиконання посадовою особою своїх повноважень на права, свободи, інтереси позивача;

- існування причинного зв`язку між бездіяльністю посадової особи та порушеним правом позивача;

- чи є обставини, які перешкоджали посадовій особі виконати покладені на неї повноваження і які можуть бути визнані судом поважними.

Таким чином, в адміністративній справі бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнана протиправною судом лише в тому випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) такого суб`єкта, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.06.2017 року у справі №21-1393а17.

У позовній заяві позивач, як на правову підставу тверджень про допущення відповідачем протиправної бездіяльності, посилається на положення пункту 4 частини другої статті 39 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Так, згідно наведеної норми цього Закону Голова Верховного Суду контролює ефективність діяльності апарату Верховного Суду, погоджує призначення на посаду керівника апарату суду та його першого заступника, вносить подання про застосування до керівника апарату суду та його першого заступника заохочення або накладення дисциплінарного стягнення відповідно до законодавства.

Однак, зміст цієї норми вказує на її узагальнюючий характер, а позовна заява не містить виклад обставин, які б вказували на допущення Головою ВС бездіяльності по виконанню саме цих повноважень.

Позивач вказує на те, що відповідачем не було ініційовано розгляд «питання щодо описуваного неузгодження» на Пленумі Верховного Суду, згідно частини першої статті 2 Регламенту Пленуму Верховного Суду, затвердженого Постановою Пленуму Верховного Суду від 30.11.2017 №1, з наступним вирішенням цього питання Пленумом Верховного Суду, «згідно частини п`ятнадцятої статті 3 Регламенту, і, можливо, у відповідності до частини другої та(або) частини першої статті 12 Регламенту».

Так, згідно частини першої статті 2 Регламенту, Пленум скликає Голова Верховного Суду в разі потреби або на вимогу не менш як однієї четвертої від складу суддів Верховного Суду, але не рідше одного разу на три місяці. У разі відсутності Голови Верховного Суду Пленум скликає заступник Голови Верховного Суду.

Тобто, наведена норма Регламенту передбачає умови за яких Голова ВС скликає Пленум: в разі потреби або на вимогу не менш як однієї четвертої від складу суддів Верховного Суду, але не рідше одного разу на три місяці.

Разом з тим, у позовній заяві не наведено фактів, які б свідчили про настання викладених у частині першій статті 2 Регламенту умов, за наявності яких Голова ВС мала б скликати Пленум, але безпідставно ухилилась від цього.

При цьому, відповідно до частин першої - третьої статті 3 Регламенту, порядок денний Пленуму формує секретар Пленуму Верховного Суду на підставі подання (вимоги), внесеного відповідно до статті 2 цього Регламенту. Порядок денний із переліком документів, що розглядатимуться, і проектами постанов Пленуму надається (розсилається) суддям Верховного Суду секретарем Пленуму Верховного Суду за допомогою працівників апарату. Документи щодо розгляду питань, включених до порядку денного, за необхідності надаються (розсилаються) іншим учасникам засідання Пленуму.

Ведення протоколу, в якому письмово фіксується перебіг засідання Пленуму, та фіксування засідання технічними засобами покладаються на апарат Верховного Суду.

Судді Верховного Суду мають право вносити Голові Верховного Суду пропозиції про включення питань до порядку денного. Такі пропозиції викладаються у письмовій формі із зазначенням питань, що підлягають розгляду на Пленумі, та мотивів необхідності їх розгляду, а також із доданням проекту постанови Пленуму та інших необхідних матеріалів.

Запропоновані на розгляд Пленуму питання порядку денного не включаються до порядку денного, якщо вони виходять за межі повноважень Пленуму.

Частина п`ятнадцята статті 3 Регламенту, на яку посилається позивач у позові, визначає, що після обговорення питання, що розглядається, головуючий оголошує і виносить на голосування проект постанови Пленуму в цілому чи окремо кожен її пункт. Постанова (її окремий пункт) вважається прийнятою, якщо за неї (нього) подано більшість голосів суддів, присутніх на засіданні Пленуму. За однакової кількості голосів "за" і "проти" постанова Пленуму (її окремий пункт) вважається неприйнятою. У разі необхідності доопрацювання проекту постанови чи деяких її положень постанова може бути прийнята у першому читанні. У цьому випадку може бути створена робоча група для доопрацювання проекту постанови, після чого визначається дата наступного засідання Пленуму для розгляду цього проекту і дата, до якої учасники Пленуму можуть подати зауваження та пропозиції до нього (але не більше ніж десять днів після прийняття постанови у першому читанні). До другого та наступних читань готується порівняльна таблиця, в якій наводяться текст проекту постанови, подані до нього зауваження і пропозиції, рішення робочої групи й остаточна редакція проекту постанови.

А частинами першою і другою статті 12 Регламенту, на які вказує позивач, закріплено, що Пленум висловлює недовіру керівнику апарату Верховного Суду, що має наслідком звільнення його з посади, у порядку, встановленому статтею 3 цього Регламенту.

За рішенням Пленуму керівник апарату Верховного Суду доповідає про стан організаційного забезпечення суду, суддів та судового процесу, функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної (автоматизованої) системи.

Разом з тим, жодних аргументів щодо допущення відповідачем бездіяльності (в межах повноважень Голови ВС) відносно реалізації вказаних положень позивачем не наведено.

Не викладено позивачем і доводів щодо наявності у відповідача повноважень щодо реалізації (чи контролю за виконанням) пункту 1.7 розділу І Засад, якими встановлено, що визначення судді-доповідача (колегії суддів) для розгляду судових справ здійснюється АСДС під час реєстрації документів відповідальною особою секретаріату відповідного касаційного суду або Великої Палати - користувачем АСДС, який має відповідні функціональні обов`язки та права (далі - відповідальна особа), а також в інших випадках необхідності визначення складу суду на будь-якій стадії судового процесу з урахуванням спеціалізації (за наявності).

Відсутні у позові посилання і на порушення відповідачем вимог Закону України «Про звернення громадян» при наданні нею відповіді від 05.09.2019 за №2721/0/2-19.

Таким чином, судом не встановлено факту допущення Головою ВС протиправної бездіяльності у спірних правовідносинах.

З огляду на зазначене, судом не виявлено і правових підстав для задоволення вимог позивача про визнання протиправною бездіяльності Голови ВС Данішевської В.І.

Стосовно вимог позивача про зобов`язання відповідача скликати та проінформувати Пленум Верховного Суду про «описане масове процесуальне порушення» із забезпеченням позивачу можливість бути присутнім на цьому Пленумі, суд вважає за доцільне вказати на таке.

За правилами адміністративного судочинства, в разі встановлення за результатами розгляду справи факту порушення прав позивача, судом вирішується питання щодо обрання ефективного способу його захисту та/або його відновлення у легітимний спосіб.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 по справі «Олександр Волков проти України» (Заява № 21722/11) зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Конституційний Суд України в рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 120, частини шостої статті 234, частини третьої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України (справа про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора) висловив правову позицію, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення у правах.

Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

При цьому, судом не може бути обрано такий спосіб захисту прав позивача, який буде передбачати покладення на суб`єкта владних повноважень, який в силу положень статті 19 Конституції України має діяти лише в межах і в спосіб, що визначені національним законодавством, обов`язку вчинити такі дії, які не віднесені до його повноважень чи не відповідають законодавчо закріпленій процедурі.

У зв`язку з наведеним, а також зважаючи на норми законодавства, яким регулюються спірні правовідносини, суд вказує на те, що встановлені у цій справі обставини виключають можливість покладення на Голову ВС обов`язку скликати Пленум за відсутності тих умов, що визначені Регламентом. До того ж суд погоджується з доводами відповідача що скликання Пленуму Верховного Суду віднесено до дискреційних повноважень відповідача.

Наведене в сукупності свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено протягом 30 днів з моменту складення повного тексту до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному ст.293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII.

Суддя Н.А. Добрівська