Справа № 200/12145/20-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 року справа №200/12145/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Міронової Г.М., суддів Сіваченка І.В., Казначеєва Е.Г., секретаря судового засідання Тішевського В.В., представника відповідача Сенникова А.А., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ДОНРИБКОМБІНАТ" на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 р. (у повному обсязі складено 2 березня 2021 у м. Слов`янськ) у справі № 200/12145/20-а (головуючий І інстанції суддя Хохленков О.В.) за позовом Приватного акціонерного товариства "ДОНРИБКОМБІНАТ" до Головного управління ДПС у Донецькій області про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06 серпня 2020 року № Ю-3371-25,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Донрибкомбінат» (далі позивач) 23.12.2020 звернулось до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДПС у Донецькій області (далі відповідач), в якому просило скасувати вимогу відповідача про сплату боргу (недоїмки) від 06.08.2020 № Ю-3371-25 в частині нарахування боргу у розмірі 130000, 00 грн. (а.с. 2-4).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 1 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено (а.с. 109-112).

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити у повному обсязі позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що Закон України від 14.01.2020 № 440 суперечить Конституції України. Вважає, що виключення п. 9-4 розділу VIII Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2464 до закінчення антитерористичної операції є порушенням принципу правової визначеності, а відтак і принципу верховенства права, закріпленому у статті 8 Конституції України.

Просить звернутись до Верховного Суду із ухвалою для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України від 14.01.2020 № 440, а саме абз. 5 пп. «у» пп. 82 п. 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону та зупинити провадження у справі до вирішення Конституційним Судом України питання щодо конституційності абз. 5 пп. «у» пп. 82 п. 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 14.01.2020 № 440.

Представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав.

Представник позивача до судового засідання не з`явився. Про розгляд справи повідомлений належним чином.

12 липня 2021 року до суду від представника позивача надійшла заява про відкладення розгляду у зв`язку з перебуванням представника позивача директора ПРАТ «Донрибкомбінат» у відпустці.

Суд відмовляє у задоволенні зазначеної заяви та вказує на те, що у відповідності до ч. 2 ст. 44 КАС України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2021 року було зобов`язано представників сторін здійснити звірку щодо податкової звітності, відображенню її в інтегрованій картці платника податку с метою уточнення суми боргу, визначеного відповідачем у вимозі про сплату боргу (недоїмки) № Ю-3371-25 на дату її формування 06 серпня 2020 року з урахуванням наявних судових рішень стосовно позовних вимог за попередні періоди та надати інформацію до суду до 12 липня 2021 року.

Разом з тим, до відпустки представника позивача (12.07.2021 року) зазначену звірку зроблено не було, інформація до суду не надана.

Крім того, представником позивача 02.06.2021 та 14.06.2021 вже надходили заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю прибути позивача в судове засідання. І судом клопотання були задоволені та розгляди справи відкладались.

Із наведеного вбачається, що позивач недобросовісно користується своїми правами та не виконує свої обов`язки.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, пояснення представника відповідача, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

06 серпня 2020 року Головним управлінням ДПС у Донецькій області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ю-3371-25, згідно якої станом на 31 липня 2020 року у Приватного акціонерного товариства «Донрибкомбінат» наявна заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 6472885,91 грн., в т.ч. недоїмка 6435206,81 грн., штрафи 34285,08 грн., пеня 3394,02 грн. (а.с. 8).

З інтегрованої картки платника вбачається, що сплачені кошти зараховані в рахунок погашення сум єдиного внеску згідно з черговістю їх виникнення.

За результатом адміністративного оскарження 17 вересня 2020 року Державною податковою службою України прийнято рішення № 28127/6/99-00-06-03-01-06, яким вимогу залишено без змін, а скаргу без задоволення (а.с. 9-10).

Спірним у справі є правомірність прийняття відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.08.2020 № Ю-3371-25 в частині нарахування боргу у розмірі 130000, 00 грн.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України), який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464 (далі - Закон № 2464-VI).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 04 липня 2013 року № 406-VII до Закону № 2464-VI та Податкового кодексу України внесені зміни, відповідно до яких право адміністрування єдиного внеску, яке раніше було у органів Пенсійного фонду України, передано органам доходів і зборів.

За змістом частини першої статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність та сплачувати до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за встановленою формою, виконувати інші вимоги, передбачені цим Законом (частина друга статті 6 Закону № 2464-VI,).

Статтею 9 Закону № 2464-VI визначено:

- сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - договір про добровільну участь) (частина п`ята);

- єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку (частина сьома);

- платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (частина восьма);

- єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (частина дванадцята).

Відповідно до частини першої статті 25 Закону № 2464-VI рішення, прийняті податковими органами та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

Податковий орган згідно із частиною четвертою статті 25 Закону № 2464-VI, у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що за загальними правилами контролюючий орган, у разі наявності недоїмки у платника єдиного внеску, надсилає такому платнику вимогу про сплату боргу.

Указом Президента України від 14 квітня 2014 року №405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України та розпочато проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

З метою забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, Верховною Радою України прийнято Закон № 1669-VII, яким, крім іншого, внесені зміни до № 2464-VI та доповнено його розділ VIII Прикінцеві та перехідні положення пунктом 9-3 (з 13 березня 2015 року в зв`язку з набранням чинності Законом України Про внесення змін до розділу VIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування щодо зменшення навантаження на фонд оплати праці від 02 березня 2015 року № 219-VIII пункт 9-3 постановлено вважати пунктом 9-4), який передбачає, що платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014, звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених частиною 2 статті 6 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.

Підставою для такого звільнення є заява платника єдиного внеску, яка подається ним до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.

Відповідальність, штрафні та фінансові санкції, передбачені цим Законом за невиконання обов`язків платника єдиного внеску в період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, до платників єдиного внеску, зазначених у цьому пункті, не застосовуються

На підставі вище наведеної норми, позивач звільнявся від відповідальності за невиконання вимог щодо своєчасності нарахування та сплати єдиного внеску з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції саме за умови перебування його на обліку органу доходів і зборів, розташованому на території населеного пункту, де проводилася така операція.

Законом № 440-ІХ, який набув чинності 13 лютого 2020 року, пункт 9-4 розділу VIII Закону № 2464-VI виключено.

Аналізуючи наведені норми, суд дійшов висновку, що пункт 9-4 Закону № 2464-VІ під час своєї чинності не скасовував обов`язків платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а надавав можливість на період антитерористичної операції не виконувати їх у встановлені строки (своєчасно) та в повному обсязі.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2020 року у справі № 812/838/17 та від 02 квітня 2020 року у справі № 360/1546/19.

З рішення Конституційного суду України від 13 травня 1997 року № 1-рп/1999 вбачається: за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

З огляду на вищевикладене, на час виникнення заборгованості по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування пункт 9-4 розділу VIII Закону № 2464-VI діяв, разом з цим на час формування спірної вимоги про сплату боргу (06 серпня 2020 року), норма, яка тимчасово звільняла позивача від виконання обов`язків, визначених частиною другою статті 6 Закону № 2464-VI (своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок) втратила чинність.

Враховуючи наведені норми, колегія суддів дійшла висновку про правомірність спірної вимоги за несвоєчасну сплату єдиного внеску, оскільки позивач був звільнений від обов`язків платника єдиного внеску щодо своєчасного нарахування та сплати у в період з 14 квітня 2014 року до 12.02.2020 року, а спірну вимогу прийнято відповідачем після 06.08.2020 року.

Щодо нарахування штрафних санкцій.

Сума штрафних санкцій у розмірі 32285,08 грн. та пені - 3394,02 грн., що включені до вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.08.2020 року № Ю-3371-25, нарахована в інтегрованій картці згідно рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 26.12.2019 року № , прийнятого на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03.07.2018 року у справі № 805/2651/18 а, яке набрало законної сили 13.09.2018 року.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що штрафні санкції та пеня у визначеному вище розмірі нараховано за період з 22.10.2013 року по 14.04.2014 року.

Отже, підстави для застосування п. 9.4 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 2464 у даному випадку відсутні.

Крім того, постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року залишено в силі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 9 грудня 2020 у справі № 200/5839/20-а, яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною та скасування вимоги від 08.04.2021 № Ю-3371-25 про сплату боргу (недоїмки) на суму 192325, 05 грн., у тому числі штраф- 34258, 08 грн. та пеня- 3394, 02 грн.

Постанова набрала законної сили 5 квітня 2021.

Щодо вимог апелянта про звернення до Верховного суду з ухвалою про вирішення питання щодо внесення до Конституційного суду подання про конституційність окремих положень Закону № 440-ІХ від 14.01.2020 року та зупинення провадження у справі до розгляду зазначеного питання.

Згідно ч. 4 ст. 7 КАС України якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення зазначеного клопотання позивача, оскільки в ході розгляду справи не дійшла до висновку, що абз. 5 п. «у» пп. 82 п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону№ 440-ІХ від 14.01.2020 року суперечить Конституції України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

За приписами ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

І відповідачем доведено, що приймаючи спірну вимогу від 06 серпня 2020 року, він діяв правомірно.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші протии Україн від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскарженого судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ДОНРИБКОМБІНАТ" на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 р. залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 р. у справі № 200/12145/20-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 15 липня 2021 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді І.В. Сіваченко

Е.Г. Казначеєв