Справа № 160/4206/21
Суддя: Віхрова Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2021-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

16 липня 2021 року Справа № 160/4206/21

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Віхрова В.С., перевіривши клопотання ОСОБА_1 на усунення недоліків позову у справі за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (вул. Січових Стрільців, 17, м. Київ, 04053, ), третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Держава Україна в особі гаранта Конституції Президента (вул. Банкова, 11, м. Київ, 01220), третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Держава Україна в особі Національного Банку України (вул. Інститутська, 9, м. Київ, 01601, ), третя особа-3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Держава Україна в особі Міністерства фінансів України (вул. Межигірська, 11, м. Київ, 04071, ) про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

22.03.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Держава Україна в особі гаранта Конституції Президента, третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Держава Україна в особі Національного Банку України, третя особа-3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Держава Україна в особі Міністерства фінансів України, в якій позивач просить:

- визнати незаконними дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо невиплати (затримки/перешкоджанні у виплаті) гарантованої суми вкладу та такими, що порушують норми ст. 24 (дискримінація) ст. 41 (гарантія права власності) Конституції України;

- визнати право позивача на отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів фонду гарантування вкладів фізичних осіб суму (гарантовану суму відшкодування) згідно договорам банківських рахунків № НОМЕР_2 та № 4501 в сумі 40123,31 грн.;

- зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб внести дані позивача до загального реєстру вкладників;

- зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб виплатити гарантовану суму та шкоду спричинену незаконними діями Фонду (3% інфляційні витрати та моральну шкоду);

- стягнути з відповідача гарантовану Законом України суму відшкодування у розмірі 40123,31 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача відсотки з урахуванням встановленого індексу інфляції (інфляційні втрати) у розмірі 22651,70 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача відсотки з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми пеню за прострочення зобов`язання у розмірі 3814, 91 грн.;

- стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 500000 грн.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.03.2021 року матеріали справи передані на розгляд судді Луніній О.С.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.04.2021 року (суддя Луніна О.С.) позовну заяву ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Держава Україна в особі гаранта Конституції Президента, третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Держава Україна в особі Національного Банку України, третя особа-3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Держава Україна в особі Міністерства фінансів України про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії - повернуто позивачеві.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 08.06.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.04.2021 року по справі № 160/4206/21 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

29.06.2021 року матеріали справи №160/4206/21 надійшли до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Розпорядженням керівника апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.06.2021 року №321д призначено повторний автоматизований розподіл справи, у зв`язку з перебуванням судді Луніної О.С. у відпустці.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.06.2021 року матеріали справи №160/4206/21 передані на розгляд судді Віхровій В.С.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.07.2021 року позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків, встановлено порядок виконання ухвали суду шляхом надання до суду:

- оформленої належним чином позовної заяви із зазначенням про вжиття заходів досудового врегулювання спору з копіями для відповідача та третіх осіб;

- подання засвідчених належним чином копій документів, які визначені в додатках до позовної заяви з копіями для відповідача та третіх осіб;

- документу, що підтверджує сплату судового збору у розмірі 5264,67 грн., а у випадку збільшення позовних вимог на суму інфляційних витрат, трьох відсотків річних та моральної шкоди - доказ сплати судового збору у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму (908,00 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму (11350,00 грн.) відповідно до розрахованої суми.

12.07.2021 року позивачем подано клопотання про усунення недоліків.

До клопотання було подано позовну заяву з копією для відповідача та третіх осіб.

Судом проаналізовану подану позовну заяву та не встановлено зазначення в ній про вжиття заходів досудового врегулювання спору. Позивачем зазначено про процедуру ліквідації банківської установи, наведено нормативне обґрунтування позовних вимог, приведено судову практику в аналогічних спорах, зазначено про наявність заборгованості відповідача перед позивачем, приведені розрахунки. Проте жодних чином не зазначено про вжиття заходів досудового врегулювання спору.

Відповідно до п.6 ч. 5 ст. 160 КАС України в позовній заяві зазначаються: відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору - у випадку, якщо законом встановлений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Позивачем заявлено позовну вимогу про визнання незаконними дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо невиплати (затримки/перешкоджанні у виплаті) гарантованої суми вкладу та такими, що порушують норми ст. 24 (дискримінація) ст. 41 (гарантія права власності) Конституції України.

Таким чином, з метою встановлення судом перешкоджання у виплаті гарантованої суми, позивачем мають бути вчинені дії, спрямовані на отримання відповідної суми: звернення із заявою тощо, отже зазначення в позові про вжиття або невжиття заходів досудового врегулювання спору в межах заявлених позовних вимог та їх формулювання позивачем, є обґрунтованим у спірних правовідносинах.

Позивачем в позовній заяві не зазначено про вжиття або невжиття заходів досудового врегулювання спору, що свідчить про невиконання ухвали суду від 05.07.2021 року.

В клопотанні про усунення недоліків позову позивачем зазначено, що засоби досудового врегулювання спору здійснюються позивачем з 2018 року, позивач зверталась до Фонду гарантування вкладів, Міністерства фінансів України, Кабінету Міністрів України, Національного банку України через громадську організацію «Захист вкладників» та свого представника, проте Фонд гарантування вкладів, на думку позивача, не дотримується норм законодавства.

Суд зазначає, що вказана інформація зазначена позивачем в клопотання про усунення недоліків, поданому лише для суду в одному екземплярі. В позовній заяві, копії яких мають надсилатись (вручатись) відповідачу та третім особам вказаної інформації не зазначено.

Суд звертає увагу позивача про імперативну норму п.6 ч. 5 ст. 160 КАС України, в якій чітко визначено про зазначення вказаних відомостей в позовній заяві.

Метою зазначення вказаних відомостей саме у позовній заяві є дотримання принципу змагальності, встановленого ст. 9 КАС України. Проте, позивачем зазначаючи вказану інформацію лише до суду порушено наведені норми та не дотримано процедури усунення недоліків, роз`яснену судом в ухвалі від 05.07.2021 року.

В протилежному випадку, у разі прийняття до розгляду відповідно сформованих документів позивача, судом буде порушено п.6 ч. 5 ст. 160 КАС України, ст. 9 КАС України та права відповідача та третіх осіб бути обізнаними стосовно вимог позивача та їх обґрунтування, оскільки законодавцем визначено, що вказана інформація подається не особисто до суду, а для всіх учасників судового процесу шляхом зазначення в позовній заяві.

Отже, з метою недопущення порушення принципу змагальності, встановленого ст. 9 КАС України, та з метою недопущення порушення прав інших учасників судового процесу бути обізнаними стосовно вимог позивача та їх обґрунтування, суд визнає неналежним спосіб усунення недоліків позову позивачем в цій частині.

До клопотання про усунення недоліків та позовних заяв, позивачем подані жодним чином не засвідчені копії документів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог.

Суд зазначає, що в ухвалі від 05.07.2021 року про залишення позову без руху, судом було вказано про подання засвідчених належним чином копій документів, які визначені в додатках до позовної заяви з копіями для відповідача та третіх осіб.

Позивачем в позовній заяві вказано, що у неї в наявності є всі оригінали доказів, копії яких додані до позовної заяви, та нею підтверджено своїм підписом в позовній заяві, що копії документів надані до суду відповідають оригіналам.

З приводу наведеного, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ч. 1, ч. 2, ч. 4, ч. 5 ст. 94 КАС України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не визначено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

При цьому, згідно з пунктом 5.27 Національного стандарту України "Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів" (ДСТУ 4163-2003), затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики №55 від 07.04.2003, копія документа засвідчується відміткою, що складається зі слів "Згідно з оригіналом", назвою посади, особистим підписом особи, яка засвідчує копію, її ініціалами та прізвищем, датою засвідчення копії, що проставляється у лівому нижньому куті документа.

Відповідно до п.8 гл.10 розд.ІІ Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України №1000/5 від 18.06.2015, копія набуває юридичної сили лише в разі її засвідчення в установленому порядку.

Напис про засвідчення копії складається зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів (ініціалу імені) та прізвища, дати засвідчення копії.

На лицьовому боці у верхньому правому куті першого аркуша документа проставляється відмітка "Копія".

Суд зазначає, що законодавцем встановлено імперативні вимоги до прийняттям судом копії документів від учасників судового процесу. Нормами КАС України зазначено, що копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством, яке наведене судом вище.

Необхідність дотримання наведених норм законодавства, в тому числі Національного стандарту України "Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів" (ДСТУ 4163-2003), затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики №55 від 07.04.2003 року, при засвідченні документів та при прийнятті позовної заяви до розгляду встановлено в постановах Верховного Суду України від 08.05.2019 року у справі № 160/7887/18 та від 14.04.2020 року у справі № 320/4916/19.

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, у суду відсутні підстави для недотримання норм законодавства стосовно засвідчення копій документів, які подають до суду, та прийняття іншої позиції, аніж наведеної в постановах Верховного Суду України від 08.05.2019 року у справі № 160/7887/18 та від 14.04.2020 року у справі № 320/4916/19, які є обов`язковими для врахування судом першої інстанції.

Позивачем взагалі не завірені подані документи до позовної заяви, що свідчить про свідоме невиконання ухвали суду від 05.07.2021 року про залишення позову без руху.

В ухвалі від 05.07.2021 року про залишення позову без руху, судом було вказано про подання позивачем документу, що підтверджує сплату судового збору у розмірі 5264,67 грн., а у випадку збільшення позовних вимог на суму інфляційних витрат, трьох відсотків річних та моральної шкоди - доказ сплати судового збору у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму (908,00 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму (11350,00 грн.) відповідно до розрахованої суми.

Відповідного документу суду не надано.

В клопотання про усунення недоліків позову, позивач повторно цитує висновки Верховного Суду, які на його думку надають йому право на звільнення від сплати судового збору за подачу позову до суду в частині заявлених вимог про стягнення моральної шкоди та нарахованої заборгованості за договором (не основної суми відшкодування), інфляційних витрат, штрафних санкцій.

В клопотанні про усунення недоліків позивач спирається на ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», в якій визначено, далі - цитування клопотання про усунення недоліків: «споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на:

1) захист своїх прав державою;

2) належну якість продукції та обслуговування;

5) відшкодування майнової та моральної шкоди».

Проте, суд звертає увагу позивача, що нею не враховано або свідомо не зазначено належну редакцію ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої наведену частину Закону законодавцем викладено наступним чином: споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на:

1) захист своїх прав державою;

2) належну якість продукції та обслуговування;

5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Таким чином, норма п.5 ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що до споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону, за подачу позовів щодо яких споживач звільняється від сплати судового збору на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

В даному спір не стосується відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), а тому посилання позивача на наведену норму є недоречним.

Також, позивач надає роздруківку правового практикуму, яка не є нормативно-правовим актом та не підлягає застосуванню судом у спірних правовідносинах.

Суд зазначає, що позивач невірно трактує правові висновки, викладені Верховним Судом у наведених постановах від 15 травня 2019 року у справах №817/649/16, № 817/777/16 та постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі № 817/649/16, від 10 вересня 2019 року у справі №640/1374/19 та від 30 вересня 2019 року у справі №640/1677/19.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі №817/649/16 Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що дія частини третьої статті 22 Закону № 1023-XII поширюється на спори, які виникають між вкладниками банку та Фондом під час здійснення останнім владних управлінських функцій, а саме організації виплат відшкодувань за вкладами на підставі пункту 4 частини другої статті 4 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI).

Отже, дія вказаної норми про звільнення від сплати судового збору стосується саме суми відшкодувань, яка ОСОБА_1 у цій справі визначена у сумі 40123,31 грн.

Проте, правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі №817/649/16 не стосується самостійно нарахованої суми моральної шкоди, інфляційних витрат, відсотків річних. Про це Великою Палатою Верховного Суду не зазначено та не звільнено від сплати судового збору.

Аналогічна правова позиція викладена і в постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справах №817/649/16, № 817/777/16 та постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі № 817/649/16, від 10 вересня 2019 року у справі №640/1374/19 та від 30 вересня 2019 року у справі №640/1677/19.

У постанові від 09.04.2020 року у справі №826/14519/18 Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що дія частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на спори, які виникають між вкладниками банку та Фондом під час здійснення останнім владних управлінських функцій, а саме організації виплат відшкодувань за вкладами на підставі пункту 4 частини 2 статті 4 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-VI "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон № 4452-VI).

Таким чином, суд при вирішенні питання наявності підстав для звільнення позивача від сплати збору, виходить з правової позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 09.04.2020 року у справі №826/14519/18.

З аналізу правового висновку Верховного Суду звільненню від сплати судового збору підлягають позивачі, які звернулись з вимогами, зокрема, щодо організації виплат відшкодувань, отже, звільненню від сплати судового збору підлягає вимога про відшкодування гарантованої суми.

Такою вимогою у цій справі є сума до стягнення у розмірі 40123,31 грн., стосовно якої суд зазначає про необхідність звільнення позивача від сплати судового збору.

Натомість стосовно суми моральної шкоди у розмірі 500000 грн. та нарахованої заборгованості за договором з 13.03.2015 року по 12.03.2021 року в розмірі 21193,94 грн., інфляційні витрати з 13.03.2015 року по 12.03.2021 року в розмірі 22651,70 грн., штрафні санкції в розмірі 3814,91 грн. є самостійно нарахованими позивачем сумами внаслідок, несвоєчасної, як вважає позивач, виплати суми гарантованого відшкодування у розмірі 40123,31 грн.

Позивач посилається на постанову Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.09.2020 року у справі №761/877/20, проте, суд зазначає, що правовий висновок у цій постанові не відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах у справах №817/649/16, № 817/777/16.

При наявності суперечностей, суд застосовує позицію Великої Палати Верховного Суду, як остаточної та такої, що не підлягає оскарженню та подальшому дослідженню.

Більше того, постанова Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.09.2020 року у справі №761/877/20 прийнята в цивільному провадженні, а позов у цій справі пред`явлено в адміністративному провадженні.

Позивач у клопотанні про усунення недоліків позову зазначає, про те, що вона має безстрокову інвалідність та сума судового збору 5264,67 грн. перевищує 5% її річного доходу.

На підтвердження вказаного, судом надано пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 із зазначенням про отримання пенсії по інвалідності, довідку до акта МСЕК серії ААА №499718, з визначенням ІІІ групи інвалідності, та довідку Головного управління Пенсійного фонду України від 15.08.2018 року №20815/33 про нарахування пенсії з серпня 2017 року по липень 2018 року.

З приводу наведеного суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Судом встановлено відповідно до довідки до акта МСЕК серії ААА №499718, що позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, яка в силу Закону не звільняє особу від сплати судового збору.

Відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Стосовно довідки Головного управління Пенсійного фонду України від 15.08.2018 року №20815/33, суд зазначає, що в ній визначені суми нарахувань позивачу пенсії за період з серпня 2017 року по липень 2018 року, в той час як позов до суду подано 22.03.2021 року, що підтверджується штампом суду на копії первісної позовної заяви.

Таким чином, з метою застосування ч.1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» для вирішення питання щодо можливості звільнення позивача від сплати судового збору, відстрочення або розстрочення, позивач мала надати довідку про розмір річного доходу за попередній рік, тобто за 2020 рік.

Відповідної довідки суду не надано.

Отже, у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо можливості звільнення позивача від сплати судового збору.

За наслідками розгляду поданих позивачем документів, судом встановлено невиконання ОСОБА_1 ухвали про усунення недоліків позову від 05.07.2021 року в жодній частині, визначеній ухвалою.

Відповідно до п.1 ч.4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

На підставі викладеного, суд повертає позовну заяву ОСОБА_1 , у зв`язку з невиконанням вимог ухвали про усунення недоліків позову від 05.07.2021 року.

Керуючись ст.ст.160, 161, 169, 171, 248, 256 КАС України суддя, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (вул. Січових Стрільців, 17, м. Київ, 04053, ), третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Держава Україна в особі гаранта Конституції Президента (вул. Банкова, 11, м. Київ, 01220), третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Держава Україна в особі Національного Банку України (вул. Інститутська, 9, м. Київ, 01601, ), третя особа-3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Держава Україна в особі Міністерства фінансів України (вул. Межигірська, 11, м. Київ, 04071, ) про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії повернути позивачеві.

Роз`яснити позивачеві, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали надіслати позивачу.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили відповідно до вимог ст. 256 КАС України та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст. ст. 293, 295 КАС України, до Третього апеляційного адміністративного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.С. Віхрова