Справа № 640/21771/20
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2021-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати звільненому з військової служби у запас позивачу компенсації за всі невикористані за період проходження військової служби в органах прокуратури України дні щорічної основної відпустки, а також додаткової відпустки як учаснику бойових дій, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити звільненому з військової служби у запас позивачу грошову компенсацію за невикористані дні невикористані за період проходження військової служби в органах прокуратури України дні щорічної основної відпустки, а також додаткової відпустки як учаснику бойових дій, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у сумі 92 773,44 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що нарахування та виплата компенсації за не використані відпустки у разі звільнення з військової служби здійснюється на підставі наказів Генерального прокурора, упродовж 2020 року до Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності відповідні накази Генерального прокурора на виплату компенсації за не використану відпустку йому не надходили, тому відповідні виплати не здійснені та надав позивачу довідку про залишок основної щорічної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо не нарахування та не виплати звільненому з військової служби у запас ОСОБА_1 компенсації за невикористані у період проходження військової служби в органах прокуратури України дні щорічної основної відпустки, а також додаткової відпустки як учаснику бойових дій, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у 2015-2017 роках.

Зобов`язано Офіс Генерального прокурора виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористаний 21 день щорічної основної відпустки у 2015 - 2017 роках під час проходження ОСОБА_1 військової служби в органах прокуратури України, виходячи з суми (розміру) грошового забезпечення станом на день звільнення ОСОБА_1 з військової служби 13 квітня 2017 року.

Зобов`язано Офіс Генерального прокурора виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 42 дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення ОСОБА_1 з військової служби 13 квітня 2017 року.

Відмовлено в іншій частині адміністративного позову.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач не має права на отримання додаткової відпустки із заробітної плати строком на 14 календарних днів на рік як учаснику бойових дій, так як в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям такі відпустки не надаються.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що приписи частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України не поширюються на правовідносини з приводу компенсації на невикористану відпустку, тому при проведенні розрахунку позивачу під чс звільнення останній знав про всі виплачені і невиплачені суми.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено, що відповідачем протиправно не проведено повний розрахунок у зв`язку зі звільненням з військової служби.

На думку позивача, з огляду на позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у справі №620/4218/18 він має право на компенсацією днів як щорічної, так і додатової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки», право на отримання таких виплат не обмежується будь-яким строком.

Також, позивач звертає увагу на те, що компенсація за всі невикористані дні відпустки, право на яку позивач набув за період проходження служби, виплачується без обмежень.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є військовослужбовцем та учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серія НОМЕР_1 , виданого Головною військовою прокуратурою Генеральної прокуратури України 30 жовтня 2015 року, відповідно до якого позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Згідно витягу із наказу Міністра оборони України від 13 квітня 2017 року №250 позивач звільнений з військової служби у запас за пунктом «г» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з проведенням організаційних заходів).

Наказом Генерального прокурора України від 13 квітня 2017 року №418-ц позивач звільнений з посади заступника військового прокурора сил антитерористичної операції та виключений зі списків особового складу цієї прокуратури, усіх видів забезпечення з 13 квітня 2017 року та призначений на посаду заступника начальника управління особливо важливих справ - начальника відділу пріоритетних доручень Департаменту міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України з 14 квітня 2017 року.

У подальшому, Наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 24 квітня 2017 року №36дск позивач з 13 квітня 2017 року відкликаний з району проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях до місця постійної дислокації та виведено з підпорядкування керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

У той же час, згідно довідки, наданої прокурором відділу роботи з кадрами управління роботи з кадрами Департаменту кадрової роботи та державної служби (додаток до листа Офісу Генерального прокурора від 17 березня 2020 року №27/3-1247вих-20) ОСОБА_1 за період військової служби з 2014 по 2017 роки має залишок невикористаної основної щорічної відпустки у 2015 році - 11 днів; у 2016 році - 9 днів, у 2017 році - 20 днів.

Отже, за період з 2015 року по 2017 рік включно, позивачем не використано 40 днів щорічної основної відпустки, а саме: 11 днів (у 2015 році) + 9 днів (у 2016 році) + 20 днів (у 2017 році) = 40 днів.

Крім того, згідно довідки, наданої прокурором відділу роботи з кадрами управління роботи з кадрами Департаменту кадрової роботи та державної служби (додаток до листа Офісу Генерального прокурора від 17 березня 2020 року №27/3-1247вих-20) про залишок основної щорічної відпустки, яка передбачена Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та додаткової відпустки як учаснику бойових дій, яка передбачена Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ОСОБА_1 за період військової служби з 2014 по 2017 роки зазначений залишок невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій у 2015 році - 14 днів; у 2016 році - 14 днів.

Отже, за період з 2015 року по 2017 рік включно, позивачем не використано 42 дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а саме: 14 днів (у 2015 році) + 14 днів (у 2016 році) + 14 днів (у 2017 році) = 42 дні.

Не погоджуючись з рішенням відповідача щодо невиплати йому компенсації за основну щорічну відпустку та додаткову відпустку як учаснику бойових дій, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виплатив позивачу компенсацію за 21 день невикористаної позивачем основної відпустки, а саме: 11 днів у 2015 році; 9 днів у 2016 році; 1 день у 2017 році, тому позовні вимоги у цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, оскільки грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, на яку позивач мав право як учасник бойових дій, за період з 2015 по 2017 роки також не нарахована та виплачена відповідачем, відтак слід зобов`язати відповідача виплатити таку грошову компенсацію.

Разом з тим, враховуючи, що грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій має бути розрахована відповідачем, виходячи з грошового забезпечення позивача станом на день його звільнення з військової служби, а саме, станом на 13 квітня 2017 року, тому позовні вимоги про нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій саме в сумі 92 773,44 грн. задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відтак, військовослужбовцям можуть бути надані, зокрема, такі відпустки: щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення (частина перша статті 10-1 зазначеного Закону) та додаткові відпустки, передбачені Законом України «Про відпустки» та відповідними законами України.

Так, у силу вимог абзацу першого частини другої статті 10-1 Закону № 3551-ХІІ в особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано.

Отже, законом не виключаються випадки, коли військовослужбовцем відпустка не буде використана протягом календарного року та не передбачено позбавлення права на відпустку, яке військовослужбовець отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право використати право на відпустку за попередній рік.

При цьому, пунктом 4 та абзацом 2 пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що військовослужбовцям, які звільняються зі служби за станом здоров`я, додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строк не більше 15 календарних днів.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

У рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки (абзац 3 пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Аналогічна правова норма міститься у частині першої статті 24 Закону України «Про відпустки», якою встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація, зокрема, за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

З огляду на вказане, військовослужбовцям можуть надаватись додаткові відпустки, та у разі невикористання ними додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки.

При цьому, у наступному календарному році, в тому числі, і за умови, що він є роком звільнення, військовослужбовці мають право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток, незалежно від часу набуття права на такі відпустку, оскільки відпустки за попередні роки, також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з військовослужбовцями, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

З матеріалів справи вбачається, що право на додаткову відпустку виникло у позивача в особливий період, під час якого додаткові відпустки як учасникам бойових дій не надаються.

Так, відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

У силу вимог пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

У той же час, визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

Згідно статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Також, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації.

Так, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

У той же час, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19), за наслідками перегляду зразкової справи.

Отже, позивач має право на грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток, як учасник бойових дій, а відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити таку компенсації, якщо доказами підтверджено такі умови:

1) позивач є військовослужбовцем, учасником бойових дій;

2) позивач звільнився з військової служби;

3) позивач не використав щорічну основну відпустку за період проходження військової служби в органах прокуратури України;

4) грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки за період проходження військової служби в органах прокуратури України не виплачена відповідачем;

5) позивач не використав додаткові відпустки, на які має право як учасник бойових дій, за період проходження військової служби в органах прокуратури України;

6) грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, на яку позивач мав право як учасник бойових дій, за період проходження військової служби в органах прокуратури України не нарахована та не виплачена відповідачем.

Як свідчать матеріали справи, позивач не використав 40 днів щорічної основної відпустки за період проходження військової служби в органах прокуратури України у 2015 - 2017 роках.

У відповідності до довідки, наданій прокурором відділу роботи з кадрами управління роботи з кадрами Департаменту кадрової роботи та державної служби (додаток до листа Офісу Генерального прокурора від 17 березня 2020 року №27/3-1247вих-20) про залишок основної щорічної відпустки, яка передбачена Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та додаткової відпустки як учаснику бойових дій, яка передбачена Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позивачем за період військової служби з 2014 по 2017 роки не невикористано основну щорічну відпустку у 2015 році - 11 днів; у 2016 році - 9 днів, у 2017 році - 20 днів.

При цьому, згідно рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2019 року у справі №826/15594/17 зобов`язано Генеральну прокуратуру України нарахувати та виплатити майору юстиції ОСОБА_1 , звільненому у запас, зокрема, компенсацію за невикористану у 2017 році відпустку.

На виконання вказаного рішення, Наказом Генерального прокурору України від 10 грудня 2019 року №1088-вк наказано нарахувати та виплатити позивачу звільненому з військової служби у запас, зокрема, компенсацію за невикористану у 2017 році відпустку.

Листом Офісу Генерального прокурора від 10 червня 2020 року №21-2097вих-20 повідомлено, що відповідно до наказу Генерального прокурора України від 12 листопада 2019 року №1407ц Департаментом планово-фінансової діяльності проведений остаточний розрахунок та виплачені усі належні позивачу виплати при звільненні, що за даними Департаменту кадрової роботи та державної служби складає компенсацію за невикористані 19 днів щорічної відпустки.

З огляду на вказане, відповідачем була виплачена грошова компенсація лише за 19 днів щорічної відпустки, що свідчить про відсутність факту компенсації за 21 день невикористаної позивачем основної відпустки, а саме: 11 днів у 2015 році; 9 днів у 2016 році; 1 день у 2017 році, та наявність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

Крім того, згідно довідки, наданої прокурором відділу роботи з кадрами управління роботи з кадрами Департаменту кадрової роботи та державної служби (додаток до листа Офісу Генерального прокурора від 17 березня 2020 року №27/3-1247вих-20) про залишок основної щорічної відпустки, яка передбачена Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та додаткової відпустки як учаснику бойових дій, яка передбачена Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позивачем за період військової служби з 2014 по 2017 роки не невикористано додаткову відпустку як учаснику бойових дій у 2015 році - 14 днів; у 2016 році - 14 днів.

Враховуючи, що позивач отримав статус учасника бойових дій у 2015 році, а звільнений з військової служби з 13 квітня 2017 року, а тому останній має право на додаткову відпустку як учасник бойових дій строком 14 календарних днів рік з 2015 року по 2017 рік включно, тобто 42 дні за 3 роки (14 днів*3).

Разом з тим, судом першої інстанції вірно відзначено, що грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, на яку позивач мав право як учасник бойових дій, за період з 2015 по 2017 роки не нарахована та виплачена відповідачем, що підтверджується листом Офісу Генерального прокурора від 17 квітня 2020 року №21-154вих-20.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач безпідставно не нарахував та не виплатив позивачу грошову компенсації за невикористані 21 день щорічної основної відпустки, на яку позивач набув право у період проходження військової служби в органах прокуратури України у 2015-2017 роках та 42 дні невикористаної додаткової відпустки, як учасник бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік.

Щодо посилань апелянта на те, що норми частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України не поширюються на правовідносини щодо компенсації за невикористану відпустку, так як така компенсація не відноситься до складу заробітної плати, колегія суддів оцінює критично, з огляду на наступне.

Так, згідно частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

При цьому, відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя статті 122 КАС України).

У даному випадку, спеціальним законодавством прямо не врегульовано питання строків звернення до суду у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про оплату праці (виплату грошового забезпечення за невикористані дні відпустки), однак за змістом пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260 грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Таким чином, право на отримання таких виплат не обмежується жодним строком, що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у зразковій справі №620/4218/18.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук