Справа № 140/4765/21
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2021-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року ЛуцькСправа № 140/4765/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Денисюка Р.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державна міграційна служба України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Демократичної Республіки Конго (далі - ДРК) ОСОБА_1 звернувся з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі УДМСУ у Волинській області, відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державна міграційна служба України (далі ДМС України, третя особа) про визнання протиправним та скасування наказу від 28.04.2021 № 33 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, а також побоюючись систематичного порушення прав людини, не може повернутися до країни походження ДРК, у зв`язку із чим подав до УДМСУ у Волинській області належним чином оформлену та обґрунтовану заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

28.04.2021 позивач отримав повідомлення УДМСУ у Волинській області від 28.04.2021 № 4 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі наказу УДМСУ у волинській області від 28.04.2020 № 33.

Позивач вважає таке рішення УДМСУ у Волинській області протиправним та необґрунтованим, з огляду на таке.

Так, позивач є громадянином ДРК та перебуває за її межами в Україні у зв`язку із тим, що не може повернутися на територію ДРК та змушений шукати захист в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали у нього обґрунтовані побоювання за життя, свободу та здоров`я. Позивач через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через політичні переконання та побоювання ув`язнення в ситуаціях порушення прав людини не може повернутися в країну свого походження через переслідування та політичну діяльність у політичній партії ДРК «Народна партія реконструкції та демократії». Позивач побоюється кримінального переслідування у випадку повернення до ДРК в зв`язку з опозиційною діяльністю, участю у мітингах, акціях опозиції та те, що він та його батько працювали у цій партії. Відповідач взагалі не поцікавився ситуацією у країні походження під час прийняття оскаржуваного рішення, незважаючи на те, що такі дані були наведені позивачем у своїй заяві-анкеті. Між тим, інформація по країні походження міститься у загальнодоступних засобах масової інформації та не потребує доказування.

Об`єктивно вбачається, що влада ДРК не здатна забезпечити захист позивачу від загрози стати жертвою переслідувань з політичних причин та систематичного порушення прав людини. Працівники відповідача дослідили інформацію по країні походження формально. Відмова відповідача в наданні позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, може мати наслідком виникнення у позивача обов`язку повернутися до країни походження, а відтак (з огляду на інформацію про країну походження) така відмова є порушенням норм законодавства України та міжнародного права.

Позивач просить визнати неправомірним та скасувати наказ від 28.04.2021 № 33 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін суддею одноособово.

В поданому до суду відзиві від 27.05.2021 № 0701.6-2436/0701.6.2-21 представник відповідача ДМСУ та третьої особи УДМСУ у Волинській області Коваленко М.В. позов не визнала та просить відмовити у його задоволенні з підстав правомірності оскаржуваного наказу.

Крім того, учасники справи не зверталися із клопотаннями про розгляд справи в судовому засіданні, оформленими відповідно до вимог статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Суд звертає увагу, що заявлене у відзиві на позовну заяву клопотання про розгляд справи за участю представника відповідача та третьої особи не відповідає вимогам статті 167 КАС України, а тому не підлягало вирішенню по суті.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини та дійшов наступних висновків.

Судом, на підставі матеріалів особової справи № 2021LT0009 встановлено, що 12.04.2021 до УДМСУ у Волинській області від позивача ОСОБА_1 , громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надійшла заява-анкета про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка у справі знаходиться також і у перекладі на українську мову.

Наказом УДМСУ у Волинській області від 28.04.2021 № 33 Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятим на підставі письмового висновку від 27.04.2021, відмовлено в оформленні документів позивача для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

УДМСУ у Волинській області направило позивачу повідомлення від 28.04.2021 № 4 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При вирішенні даного спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За приписами частини першої статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. При цьому, повинні враховуватися всі чотири підстави, та немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

За приписами частини сьомої статті 7 Закону № 3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

В той же час, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. Крім того, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Як вбачається із висновку працівника УДМСУ у Волинській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.04.2021, на підставі якого було прийнято оскаржуваний наказ УДМСУ у Волинській області від 28.04.2021 № 33, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку із тим, що заява є очевидно необґрунтованою, оскільки не містить підстав, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

З такими висновками органу державної міграційної служби суд погоджується, з огляду на таке.

Згідно із пунктом 4.1 розділу IV Попередній розгляд заяв Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884 (далі - Правила № 649), під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності); б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13). У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

На думку суду, відповідач УДМСУ у Волинській області при розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дотримав встановлену процедуру попереднього розгляду заяви, провівши співбесіду, оформлену протоколом від 15.04.2021, розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготувавши письмовий висновок, у якому є посилання на використану інформацію про країну походження заявника з декількох джерел (в тому числі, актуальних).

Так, зокрема, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є громадянином ДРК, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Лубумбаш, пров. Катанга, національність - конголезець, неодружений, рідна мова чокве, володіє французькою, англійською, лінгахала, суахілі та українською мовами. В країні походження залишилися дядько та бабуся. Батько, мама, два брати і сестра у 2015 році виїхали на проживання в Замбію (м. Лукаса). Одна із сестер наразі разом із своєю сім`єю проживає в Анголі. З країни походження позивач виїхав в 2011 році до України з метою навчання в Тернопільському національному технічному університеті імені Івана Пулюя, у зв`язку з чим був документований посвідкою на тимчасове проживання НОМЕР_1 , однак був відрахований з четвертого курсу.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 17.01.2020 у справі № 607/750/20, яке набрало законної сили, за позовом УДМСУ в Тернопільській області до громадянина ДРК ОСОБА_1 про примусове видворення позов задоволено, затримано громадянина ДРК ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з поміщенням його в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України на строк, необхідний для ідентифікації вказаної особи, але не більше як на шість місяців та примусово видворено за межі України громадянина ДРК ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказаним судовим рішенням встановлено, що 11.01.2020 ОСОБА_1 був виявлений працівниками сектору організації запобігання нелегальної міграції, реадмісії та видворення Тернопільського міського відділу УДМС у Тернопільській області при виконанні повноважень в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції.

Як слідує з вказаного рішення, ОСОБА_1 прибув з метою навчання, отримав посвідку на право проживання та з моменту в`їзду території України не покидав. Після закінчення терміну дії вказаної посвідки у 2014 році за його продовженням, наданням статусу біженця, чи особи, котра потребує додаткового захисту не звертався.

Крім того встановлено, що наказом № 4/25-92 від 29.10.2015 ОСОБА_1 відраховано з числа студентів Тернопільського національного технічного університету імені Івана Пулюя.

Постановою Державної міграційної служби України від 23.03.2016 серії ПН МТР № 018046 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП, за те, що він перебував на території України без законних підстав, оскільки прибувши з метою навчання, був відрахованим з числа студентів.

У зв`язку з наведеним, 23.03.2016 УДМСУ у Тернопільській області прийнято рішення про примусове повернення ОСОБА_1 з України, яким зобов`язано останнього покинути територію України у термін до 03.04.2016, роз`яснено йому наслідки невиконання цього рішення. У цьому рішенні також зафіксовано, що ОСОБА_1 перебував на території України на підставі посвідки про тимчасове проживання серії НОМЕР_1 , термін дії якої закінчився 01.09.2014.

Суд, з огляду на встановлені судовим рішенням у справі № 607/750/20 обставини, за результатами вивчення матеріалів особової справи № 2021LT0009, погоджується із доводами відповідача про відсутність правових та фактичних підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому, суд враховує, що позивач легально прибув на територію України з метою навчання у 2011 році, навчався в Тернопільському національному технічному університеті імені Івана Пулюя та був відрахований із четвертого курсу, легально перебував на території України, маючи посвідку на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 , з терміном дії до 01.09.2014.

Проте, після відрахування з четвертого курсу навчання та закінчення терміну дії посвідки на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 у 2014 році, за його продовженням, наданням статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту не звертався.

23.03.2016 Управлінням ДМС України в Тернопільській області щодо ОСОБА_1 прийнято рішення про примусове повернення з України та зобов`язано покинути її територію до 03.04.2016. Однак, позивач ОСОБА_1 у встановлений законодавством строк не покинув територію України та продовжив перебувати в Україні без законних підстав.

Позивач перебував у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні з 17.01.2020 на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 17.01.2020 у справі № 607/750/20.

Суд наголошує, що вперше позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише через рік 12.04.2021. Отже, впродовж тривалого часу незаконного перебування на території України (понад 5 років) не виявив бажання звертатись за захистом в Україні. Тобто, позивач із заявою про захист до компетентних державних органів України одразу після прибуття до України не звернувся, а зробив це під час перебування у Волинському ПТПІ, хоча часу та можливостей для цього мав більш ніж достатньо.

Значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, перебуванням в Україні та часом звернення із заявою, на думку суду, свідчить про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, при цьому, мотив звернення із заявою фактично є іншим, а саме пошук легалізації на території України, а не отримання захисту.

Водночас, як вбачається із матеріалів особової справи, позивач за жодною із конвенційних ознак на своїй батьківщині фактично не переслідувався. В анкеті (п.4.2) останній зазначав про членство в наступних партіях САСМІ, MJLD, PPRD, UNAFEC.

Як слідує із протоколу співбесіди від 15.04.2021 ОСОБА_1 надавав інформацію, що був членом PPRD (партія за реформи та демократію), AGMD (молодіжна асоціація за демократію). Його участь в партіях полягала у зборі інформації від людей щодо проблем з якими вони стикаються та передача цієї інформації до депутатів партії. Участі у демонстраціях не приймав. Утисків на батьківщині за релігійною чи гендерною ознакою у разі повернення не зазнавав. Також позивач вказував про своє бажання в подальшому проживати в Україні та небажання повертатися в країну громадянської належності (ДРК).

На думку суду, наведені позивачем обставини про його членство у PPRD (партія за реформи та демократію), AGMD (молодіжна асоціація за демократію), побоювання за своє життя, на підтвердження яких не надано жодних доказів, не можуть бути взяті до уваги. Крім цього, конкретних фактів застосування насильства до нього чи членів його сім`ї, позивач не навів.

Суд також вважає, що УДМСУ у Волинській області повно та об`єктивно використало актуальну інформацію про країну походження (ДРК), у висновку від 27.04.2021 є посилання на використану актуальну інформацію про країну походження заявника (включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу), отриману з декількох джерел, витяги з інформаційних ресурсів долучені до матеріалів справи.

Проаналізувавши вищенаведене та обставин справи, суд дійшов висновку, що позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання загрози життю достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно, з метою навчання.

Суд також вважає, що позивач, у випадку дійсного бажання в подальшому проживати в Україні, має можливість в інший спосіб (аніж використання процедури надання статусу біженця) у порядку, передбаченому законодавством, вирішити питання про своє легальне проживання в Україні.

Відтак, з урахуванням наведених норм чинного законодавства України та встановлених обставин справи, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ від 28.04.2021 № 33 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень, обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

При цьому, УДМСУ у Волинській області в ході розгляду заяви позивача, було належним чином проаналізовані всі подані відомості про його особу та причини звернення за захистом, інформація по країні походження і на підставі статті 8 Закону № 3671-VI, у зв`язку з тим, що у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, прийняте законне і обґрунтоване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства, то вона також до задоволення не підлягає, оскільки для того, щоб зобов`язати відповідача вчинити певні дії, слід констатувати перед цим наявність в його діях, бездіяльності чи прийнятих рішеннях ознак протиправності, чого в даному випадку немає.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, відповідачем належними та допустимими доказами доведено правомірність свого рішення, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, а тому позовні вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, в зв`язку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державна міграційна служба України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя Р.С. Денисюк