Справа № 522/17463/20
Суддя: Свячена Ю. Б.
Дата ухвалення: 2021-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/522/100/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 року Приморський районний суд міста Одеси в складі:

Головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі судового засідання Шеян І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення ПН МОД №003819 від 26 вересня 2020 та рішення №82 від 26 вересня 2020 року про примусове повернення до країни походження громадянина, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування постанови про накладання адміністративного стягнення серії ПН МОД №003819 від 26 вересня 2020 року та рішення №82 від 26 вересня 2020 року про примусове повернення до країни походження громадянина.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що постанова про накладання адміністративного стягнення та рішення про примусове повернення в країну походження є протиправними, адже позивач одружена, має малолітню дитину, яка являється громадянином України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) до Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування постанови про накладання адміністративного стягнення серії ПН МОД №003819 від 26 вересня 2020 року та рішення №82 від 26 вересня 2020 року про примусове повернення до країни походження громадянина розподілена судді Свяченій Ю.Б.

Ухвалою суду від 09 жовтня 2020 року провадження по справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін з призначенням судового засідання на 02 листопада 2020 року.

Судове засідання 02 листопада 2020 року відкладено на 10 грудня 2020 року у зв`язку із знаходженням судді Свяченої Ю.Б. на лікарняному.

Ухвалою суду від 16 листопада 2020 року у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

17 листопада 2020 року від представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву.

У судове засідання 10 грудня 2020 року з`явився представник позивача. Представник відповідача до суду не з`явився, повідомлення про належне сповіщення немає. Від представника позивача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з участі у іншому судовому засіданні. Розгляд справи відкладено на 18 лютого 2021 року.

У судове засідання 18 лютого 2021 року з`явився представник відповідача. Від представника позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з участі у іншому судовому засіданні. Розгляд справи відкладено на 09 березня 2021 року.

У судове засідання 09 березня 2021 року з`явилися представник позивача та представник відповідача. Сторонам роз`яснені їх права та обов`язки. Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Оголошено перерву на 13 квітня 2021 року.

У судове засідання 13 квітня 2021 року з`явився представник позивача. Представник відповідача до суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином. Оголошено перерву на 24 червня 2021 року.

У судове засідання 24 червня 2021 року з`явилися представник позивача та представник відповідача.

Заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши докази, суд знаходить позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Позивач в Україні отримала посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 , видану 14 квітня 2004 року ГІРФО УМВС України в Херсонській області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Постійно проживає на території України з 2007 року, одружена, має малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 31 жовтня 2008 року, та довідки Посольства України в Соціалістичній Республіці В`єтнам від 27 липня 2012 року №6151/14-564-0677/1, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , являється громадянином України.

Позивач разом з родиною - чоловіком ОСОБА_4 та сином ОСОБА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно виписки з єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців серії АФВ №275214 від 24 лютого 2012 року, витягу з реєстру платників єдиного податку від 08 вересня 2016 року №5969/Н/15-52-13-01, позивач являється фізичною особою-підприємцем.

У позивача наявне посвідчення водія серії НОМЕР_3 , видане МРЕВ ДАІ м. Херсон.

Зазначене посвідчення видане на підставі свідоцтва підготовки водіїв транспортних засобів категорії «В» серії НОМЕР_4 від 14 травня 2009 року та екзаменаційної картки водія.

Окрім вищезазначених документів у позивача наявна картка фізичної особи-платника податків (ідентифікаційний номер) видано 25 жовтня 2007 року Державною податковою адміністрацією в Одеській області, та закордонний паспорт серії НОМЕР_5 від 22 листопада 2007 року, орган, що видав 6501.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні відносини регулюються ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлюють правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Згідно ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Тобто, у ст.8 Конвенції не йдеться про право проживати або залишатися в конкретній державі. Проте вислання є втручанням у право на сімейне життя, якщо близькі члени родини депортованої особи проживають у країні, з якої цю особу вислали. У таких випадках депортація повинна бути виправданою (рішення у справі «Мустаким проти Бельгії»).

ЄСПЛ визнає, що держави мають право контролювати в`їзд і проживання іноземних громадян відповідно до встановленої практики міжнародного права та власних договірних зобов`язань. Із цією метою держави мають повноваження депортувати іноземців, засуджених за кримінальні правопорушення (рішення у справі «Амроллах проти Данії»).

Органи чи суди уповноважені приймати рішення про вислання, мають зважати на всі інтереси, що зачіпаються у справі. Вони повинні знайти справедливу рівновагу між запобіганням злочинам і заворушенням та повагою до сімейного життя особи, яка може бути вислана з країни (рішення у справі «Бултіф проти Швейцарії»).

Європейський суд нагадує 2 принципи, які можуть бути враховані в критеріях, що були визначені в рішенні у справі «Бултіф проти Швейцарії»:

-найкращі інтереси для добробуту дітей;

-міцність соціальних, культурних і родинних зав`язків у сім`ї в країні перебування та в країні приїзду.

Поріг обґрунтованості рішення про депортацію є більш високим, якщо особа, питання про депортацію якої розглядається, є «іммігрантом другої генерації», тобто якщо вона народилася в країні, з якої її збираються вислати, або прожила в ній більшу частину свого життя. У таких випадках ЄСПЛ також зважає на суспільні зв`язки особи, час перебування в країні, ступінь інтегрованості та мову, якою вона користується.

Ст. 1 Конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де мовиться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання.

Якщо члени родини мають намір підтримувати зв`язки та якщо їхнє сімейне життя існує, тоді для розірвання зав`язків між батьком/матір`ю та дитиною або для недопущення возз`єднання такої сім`ї держава зобов`язана навести вагомі підстави (рішення у справі «Беррегаб проти Нідерландів»). Посилання на «економічний добробут країни» визнано недостатньою підставою для відмови в дозволі марокканцю - батькові дитини, з якою він постійно проживав, залишитися в країні.

Ч. 8 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що примусове повернення з України не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку.

Частиною 2 ст.51 Конституції України встановлено, що, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до повноліття.

Відповідно до ч.1 ст.150 Сімейного кодексу України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Згідно зі ст.150 Сімейного кодексу України до обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини належить: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до ст.20 Цивільного кодексу України, фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я має право на сім`ю. Вона не може бути проти власної волі розлучена з сім`єю, крім випадків, встановлених законом. Вона має право на підтримання зав`язків з членами своєї сім`ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (ст. 3 Сімейного кодексу України).

Кожна особа має право на проживання в сім`ї. Особа може бути примусово ізольована від сім`ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини (ст. 4 сімейного кодексу України).

Згідно з приписами ст.18 Конвенції ООН про права дитини ( 20.11.1989 р. ), батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з приписами Декларації ООН прав дитини ( 20.11.1959 р. ), дитина повинна, коли це можливо, зростати на піклуванні і під відповідальністю свої батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена із своєю матір`ю/батьком.

Згідно ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд зазначає, що відносини апелянта з членами його сім`ї, зокрема, дитиною, складають «сімейне життя» для цілей застосування статті 8 Конвенції (п.65 постанови у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28 червня 2011 р. (заява №55597/09)).

Варто також зазначити, що таке втручання не є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети - в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

При оцінці пропорційності втручання у зазначене вище право Позивача, необхідно також оцінити дотримання інтересів дитини позивачки, доля якого, враховуючи його вік та становище матері, вочевидь, потрапляє в залежність від рішення про примусове повернення з України.

Згідно пунктів 83, 84 постанови Європейського суду з прав людини у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28 червня 2011 р. (заява №55597/09), де зазначено, зокрема, що Європейський суд поділяє думку про те, що вислання заявниці матері двох дітей, з дворічною забороною на повторний в`їзд, беззаперечно утворить надзвичайно болючий захід по відношенню до дітей. З огляду на тривалий тісний зв`язок з матір`ю…, тривалого періоду, що сплинув до вжиття міграційними органами рішення про вислання з забороною на повторний в`їзд, Європейський суд не переконаний в тому, що при конкретних обставинах були в достатній мірі враховані найкращі інтереси дітей для цілей статті 8 Конвенції.

У цьому контексті також необхідно врахувати статтю 3 Конвенції ООН про права дитини, згідно якої, найкращі інтереси дитини мають бути пріоритетом при прийнятті публічними органами будь-яких заходів відносно дітей (см. постанова Європейського Суду з прав людини «Нойлінгер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), скарга №41615/07, §135, ECHR2010).

Таким чином, Європейський суд не впевнений в тому, що влада Норвегії діяла в межах свого розсуду, прагнучі встановити справедливу рівновагу між публічним інтересом у встановленні ефективного міграційного контролю та потребами заявниці у перебуванні в Норвегії з метою підтримання контактів зі своїми дітьми в їх найкращих інтересах».

Враховуючи наведене суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, керуючись, ст.ст. 10, 23, 38, 203, 245, 254, 256, 268, 289, 293 КУпАП, ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 158-163 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення ПН МОД №003819 від 26.09.2020 та рішення №82 від 26.09.2020 року про примусове повернення до країни походження громадянина, - задовольнити.

Постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МОД № 003819 від 26 вересня 2020 року відносно громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ), скасувати.

Рішення ГУ ДМС в Одеській області № 82 від 26 вересня 2020 року про примусове повернення громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ) до країни походження скасувати.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання через Приморський районний суд м. Одеси апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 29 червня 2021 року.

Суддя Свячена Ю.Б.