Справа № 640/19271/21
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2021-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про забезпечення адміністративного позову

15 липня 2021 року м. Київ № 640/19271/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Лук`янця Д.В., розглянувши у порядку письмового провадження заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_1 за матеріалами

заявникаОСОБА_1
до особи, яка може отримати статус учасника справи Головного управління ДПС у м. Києві
В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 або заявник) до подання позовної заяви звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із заявою про забезпечення позову, у якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу від 02 липня 2021 року №81-дс та від 02 липня 2021 року №82-дс, до набрання законної сили рішенням у даній справі.

Позивач зазначає, що має намір подати до суду позовну заяву про визнання протиправними та скасування наказів Головного управління ДПС у м. Києві від 02 липня 2021 року №81-дс та від 02 липня 2021 року №82-дс.

В обґрунтування поданої заяви ОСОБА_1 зазначає, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або унеможливити поновлення його порушених чи оспорюваних прав та гарантованих законом інтересів, як державного службовця.

На думку заявника, існує очевидна небезпека заподіяння шкоди його правам та інтересам до ухвалення рішення судом в адміністративній справі за майбутнім позовом, за захистом яких він має намір звернутися до суду та необхідності докладання значних зусиль для захисту цих прав, свобод та інтересів у майбутньому, оскільки строки судового провадження можуть виявитися більшими ніж термін відсторонення. Правомірність оскаржуваних наказів підлягає дослідженню лише під час судового вирішення справи, а їх виконання з 02 липня 2021 року беззаперечно створить перешкоди у захисті прав заявника, ускладнить доступ до робочого місця та внутрішніх документів, що може позбавити останнього права на ефективний захист порушених прав, за захистом яких буде подано адміністративний позов.

За переконанням ОСОБА_1 , навіть у разі ухвалення в подальшому судового рішення, за наслідком розгляду судом по суті заявлених позовних вимог на користь заявника необхідно буде докласти значних зусиль для повернення стану, який мав місце на момент відсторонення від виконання обов`язків, що ускладнить подальше виконання обов`язків на посаді.

Також заявник зазначає, що відсторонення його від виконання обов`язків начальника управління контролю за підакцизними товарами Головного управління ДПС у м. Києві матиме негативний вплив не тільки на його ділову репутацію, але також може призвести до накопичення великої кількості документів та порушень законодавчо визначених строків розгляду документів, з огляду на те, що оскаржуваним наказом №82-дс від 02 липня 2021 року «Про порушення дисциплінарного провадження», та який оскаржується, його також відсторонено від виконання посадових обов`язків.

Заявник звертає увагу, що відповідно до розподілу обов`язків, до його основних посадових обов`язків належить: надання обов`язкових до виконання доручень працівникам Управління з питань, що належать до його функціональних повноважень, контроль за їх виконанням; забезпечення виконання доведених індикативних показників по акцизному податку; вжиття заходів щодо виявлення суб`єктів господарювання, які ухиляються від сплати акцизного податку або мінімізують його, та організація проведення перевірок таких суб`єктів; координація роботи підрозділу щодо повного та своєчасного розгляду запитів, заяв та звернень платників податків згідно вимог чинного законодавства; оцінка результатів роботи, ділових якостей працівників при виконанні покладених на Управління завдань; забезпечення контрою за змістом, якістю та достовірністю інформації при складанні та оформлені документів в Головному управлінні ДПС у м. Києві; забезпечення у межах компетенції реалізації існуючих вимог щодо режиму секретності у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці; участь у роботі Колегії ДПС, заслуховуваннях, нарадах, що проводить керівництво ДПС та Головного управління; надання консультацій в усній формі під час прийому платників податків у межах компетенції; дотримання правил етичної поведінки в органах Державної податкової служби та вимог антикорупційного законодавства, здійснення інших повноважень, передбачених Регламентом Головного управління ДПС у м. Києві та положенням про Управління.

ОСОБА_1 наголошує, що невиконання ним функціональних обов`язків, зважаючи на великі обсяги роботи Головного управління ДПС у м. Києві може призвести до збоїв в роботі, простою, або ж взагалі паралізувати роботу одного із ключових управлінь Головного управління ДПС у м. Києві.

Як вказує заявник, зважаючи, що основними принципами здійснення державної служби є професіоналізм, компетентність, об`єктивне і неупереджене виконання посадових обов`язків, патріотизм, доброчесність, ефективність, прозорість та стабільність, відсторонення від виконання службових обов`язків начальника управління контролю за підакцизними товарами Головного управління ДПС у м. Києві є передчасним, нераціональним. Таке безпідставне відсторонення, не тільки порушує права останнього, але й підриває авторитет державної служби, не сприяє успішному та ефективному функціонуванню колективу державного органу, повноцінному та якісному виконанню функцій та задач, покладених законом безпосередньо на державний орган, що може призвести до спричинення шкоди інтересам держави.

ОСОБА_1 стверджує, що необхідність вжиття заходів забезпечення позову обумовлено очевидною протиправністю наказів від 02 липня 2021 року №81-дс та №82-дс. Оскільки накази, що оскаржуються, не містять конкретних та достовірних фактів для проведення службового розслідування стосовно нього та відсторонення його від виконання службових обов`язків на час проведення стосовно нього дисциплінарних проваджень, та ґрунтуються лише на припущеннях начальника Головного управління ДПС у м. Києві.

Підсумовуючи викладені у заяві про забезпечення позову обставини ОСОБА_1 відмічає, що з метою запобігання ускладненню виконання рішення суду, настанню негативних наслідків та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, а також зважаючи на очевидність ознак протиправності рішень суб`єкта владних повноважень, є підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом зупинення дії індивідуальних актів. При цьому, даний захід забезпечення адміністративного позову, відповідає предмету позову та, водночас, вжиття такого заходу не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямовано лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті.

Відповідно до частини першої статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Розглянувши подану заяву без повідомлення учасників справи, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає про таке.

Відповідно до частини першої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Як встановлює частина друга статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з пунктом 1 частини першої та частини другої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути забезпечено, зокрема, зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта. Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

В силу статті 152 Кодексу адміністративного судочинства України, заява про забезпечення позову подається в письмовій формі і повинна містити: 1) найменування суду; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб); поштовий індекс; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України; реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності; або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку, офіційну електронну адресу або адресу електронної пошти; 3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; 4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Якщо заява про забезпечення позову подається до відкриття провадження у справі, в такій заяві додатково зазначаються повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) інших осіб, які можуть отримати статус учасника справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, а також відомі заявнику: реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб), за його наявності, або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку, офіційна електронна адреса або адреса електронної пошти. У заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів.

Отже якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, або захист цих прав та інтересів стане неможливим чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, або ж якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, суд може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом зупинення дії індивідуального акта або нормативно-правового акта. При цьому, вживаючи заходи забезпечення позову суд має враховувати: а) співмірність таких заходів із заявленими позивачем вимогами; б) співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб; в) доцільність вжиття того чи іншого заходу забезпечення позову.

Оцінивши наявні у справі докази та мотиви поданої заяви, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви про забезпечення позову, виходячи із таких підстав.

Відповідно до ст.ст. 3, 43 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

За ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України).

Суд встановив, що 02 липня 2021 року начальником Головного управління ДПС у м. Києві Лагутіною З. прийнято наказ №81-дс «Про порушення дисциплінарного провадження» (далі по тексту - Наказ 1). Зі змісту вступної частини наказу слідує, що його прийняття зумовлено метою визначення наявності чи відсутності у діях державного службовця Головного управління ДПС у м. Києві дисциплінарного проступку та підстав для його притягнення до дисциплінарної відповідальності, у зв`язку із чим, керуючись статтями 65, 69, 71 Закону України «Про державну службу» та Порядком здійснення дисциплінарного провадження, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 грудня 2019 року №1039, наказано: 1) порушити дисциплінарне провадження стосовно начальника управління контролю за підакцизними товарами ОСОБА_1 . Підстава: доповідна записка управління з питань запобігання та виявлення корупції Головного управління ДПС у м. Києві від 01 липня 2021 року №752/26-15-02-01-15; 2) Дисциплінарній палаті з розгляду дисциплінарних справ Головного управління ДПС у м. Києві, затвердженій наказом Головного управління ДПС у м. Києві від 28 січня 2021 року №154 «Про дисциплінарну комісію з розгляду дисциплінарних справ Головного управління ДПС у м. Києві», зі змінами: 2.1) у термін, визначений абзацом другим пункту 5 Порядку №1039, забезпечити розгляд дисциплінарної справи стосовно ОСОБА_1 ; 2.2) прийняти рішення та надати пропозиції за результатами розгляду дисциплінарної справи.

Наказом начальника Головного управління ДПС у м. Києві Лагутіної З. від 02 липня 2021 року №82-дс «Про порушення дисциплінарного провадження» (далі по тексту - Наказ 2) керуючись статтями 65, 69, 71, 72 Закону України «Про державну службу» та Порядком здійснення дисциплінарного провадження, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 грудня 2019 року №1039, з метою визначення наявності чи відсутності у діях державного службовця Головного управління ДПС у м. Києві дисциплінарного проступку та підстав для його притягнення до дисциплінарної відповідальності, наказано: 1) порушити дисциплінарне провадження стосовно начальника управління контролю за підакцизними товарами ОСОБА_1 . Підстава: доповідна записка управління з питань запобігання та виявлення корупції Головного управління ДПС у м. Києві від 01 липня 2021 року №678/26-15-14-01-12; 2) дисциплінарній палаті з розгляду дисциплінарних справ Головного управління ДПС у м. Києві, затвердженій наказом Головного управління ДПС у м. Києві від 28 січня 2021 року №154 «Про дисциплінарну комісію з розгляду дисциплінарних справ Головного управління ДПС у м. Києві», зі змінами: 2.1) у термін, визначений абзацом другим пункту 5 Порядку №1039, забезпечити розгляд дисциплінарної справи стосовно ОСОБА_1 ; 2.2) прийняти рішення та надати пропозиції за результатами розгляду дисциплінарної справи; 3) відсторонити начальника управління контролю за підакцизними товарами Головного управління ДПС у м. Києві ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків на період дисциплінарного провадження.

Таким чином, правовою підставою для прийняття оскаржуваних наказів стали положення статтей 71, 72 Закону України «Про державну службу».

З огляду на визначені в статтях 150, 151, 152 КАС України правила і обставини та підстави прийняття Наказів, слід виокремити, що Закон України «Про державну службу» (по тексту можливо - Закон) визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Згідно зі статтями 1, 2 Закону, державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Керівник державної служби в державному органі - посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі.

Державна служба здійснюється з дотриманням таких принципів: 1) верховенства права - забезпечення пріоритету прав і свобод людини і громадянина відповідно до Конституції України, що визначають зміст та спрямованість діяльності державного службовця під час виконання завдань і функцій держави; 2) законності - обов`язок державного службовця діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 3) професіоналізму - компетентне, об`єктивне і неупереджене виконання посадових обов`язків, постійне підвищення державним службовцем рівня своєї професійної компетентності, вільне володіння державною мовою і, за потреби, регіональною мовою або мовою національних меншин, визначеною відповідно до закону; 4) патріотизму - відданість та вірне служіння Українському народові; 5) доброчесності - спрямованість дій державного службовця на захист публічних інтересів та відмова державного службовця від превалювання приватного інтересу під час здійснення наданих йому повноважень; 6) ефективності - раціональне і результативне використання ресурсів для досягнення цілей державної політики; 7) забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження; 8) політичної неупередженості - недопущення впливу політичних поглядів на дії та рішення державного службовця, а також утримання від демонстрації свого ставлення до політичних партій, демонстрації власних політичних поглядів під час виконання посадових обов`язків; 9) прозорості - відкритість інформації про діяльність державного службовця, крім випадків, визначених Конституцією та законами України; 10) стабільності - призначення державних службовців безстроково, крім випадків, визначених законом, незалежність персонального складу державної служби від змін політичного керівництва держави та державних органів (стаття 4 Закону).

У відповідності до статті 8 Закону, державний службовець зобов`язаний: 1) дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) дотримуватися принципів державної служби та правил етичної поведінки; 3) поважати гідність людини, не допускати порушення прав і свобод людини та громадянина; 4) з повагою ставитися до державних символів України; 5) обов`язково використовувати державну мову під час виконання своїх посадових обов`язків, не допускати дискримінацію державної мови і протидіяти можливим спробам її дискримінації; 6) забезпечувати в межах наданих повноважень ефективне виконання завдань і функцій державних органів; 7) сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов`язки та умови контракту про проходження державної служби (у разі укладення); 8) виконувати рішення державних органів, накази (розпорядження), доручення керівників, надані на підставі та у межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України; 9) додержуватися вимог законодавства у сфері запобігання і протидії корупції; 10) запобігати виникненню реального, потенційного конфлікту інтересів під час проходження державної служби; 11) постійно підвищувати рівень своєї професійної компетентності та удосконалювати організацію службової діяльності; 12) зберігати державну таємницю та персональні дані осіб, що стали йому відомі у зв`язку з виконанням посадових обов`язків, а також іншу інформацію, яка відповідно до закону не підлягає розголошенню; 13) надавати публічну інформацію в межах, визначених законом.

Поряд з правовим регулюванням засад державної служби, її принципів, правового статусу державного службовця, його обов`язків, вказаним нормативно-правовим актом врегульовано питання дисциплінарної відповідальності державних службовців, що включає в себе, у тому числі, підстави та порядок проведення службового розслідування, а також відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків.

Так, згідно статті 65 Закону, підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.

Дисциплінарними проступками є: 1) порушення Присяги державного службовця; 2) порушення правил етичної поведінки державних службовців; 3) вияв неповаги до держави, державних символів України, Українського народу; 4) дії, що шкодять авторитету державної служби; 5) невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень; 6) недотримання правил внутрішнього службового розпорядку; 7) перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу кримінального або адміністративного правопорушення; 8) невиконання вимог щодо політичної неупередженості державного службовця; 9) використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб; 10) подання під час вступу на державну службу недостовірної інформації про обставини, що перешкоджають реалізації права на державну службу, а також неподання необхідної інформації про такі обставини, що виникли під час проходження служби; 11) неповідомлення керівнику державної служби про виникнення відносин прямої підпорядкованості між державним службовцем та близькими особами у 15-денний строк з дня їх виникнення; 12) прогул державного службовця (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 13) поява державного службовця на службі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; 14) прийняття державним службовцем необґрунтованого рішення, що спричинило порушення цілісності державного або комунального майна, незаконне їх використання або інше заподіяння шкоди державному чи комунальному майну, якщо такі дії не містять складу кримінального або адміністративного правопорушення;

В силу частини першої статті 69 Закону, для здійснення дисциплінарного провадження з метою визначення ступеня вини, характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку утворюється дисциплінарна комісія з розгляду дисциплінарних справ (далі - дисциплінарна комісія).

Статтею 71 Закону встановлено, що Порядок здійснення дисциплінарного провадження затверджується Кабінетом Міністрів України. Порядок здійснення дисциплінарного провадження визначає, зокрема: 1) повноваження та порядок роботи дисциплінарної комісії; 2) порядок формування дисциплінарної комісії; 3) порядок здійснення дисциплінарного провадження у разі неможливості утворення або функціонування дисциплінарної комісії у державному органі.

Положеннями статті 72 Закону передбачено, що державний службовець може бути відсторонений від виконання посадових обов`язків у разі виявлення порушень, встановлених пунктами 1, 7-10 та 14 частини другої статті 65 цього Закону, за які до нього може бути застосовано дисциплінарне стягнення.

Рішення про відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків приймається відповідно керівником державної служби або суб`єктом призначення одночасно з прийняттям рішення про порушення дисциплінарного провадження або під час його здійснення у разі: наявності обставин, що дають підстави вважати, що такий державний службовець може знищити чи підробити речі і документи, які мають суттєве значення для дисциплінарного провадження; впливу на працівників державного органу та інших осіб, зокрема, здійснення протиправного тиску на підлеглих, погрози звільненням з роботи; перешкоджання в інший спосіб об`єктивному вивченню обставин вчинення дисциплінарного проступку.

Тривалість відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків не може перевищувати часу дисциплінарного провадження.

З правової конструкції ст. 72 Закону випливають підстави для відсторонення державного службовця від виконання ним посадових обов`язків, які, відповідно, мають бути наведені керівником державної служби або суб`єктом призначення у наказі.

Разом з тим, суд підкреслює, що необхідність правового врегулювання забезпечення службової дисципліни обумовлена потребою реалізації основних принципів державної служби (верховенства права, законності, професіоналізму, патріотизму, доброчесності, ефективності тощо), визначених у статті 4 Закону. Дисциплінарна відповідальність є одним із найефективніших засобів забезпечення службової дисципліни, а відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків - оперативною реакцією щодо тих порушників службової дисципліни, які продовжують становити небезпеку для інтересів державної служби.

З системного аналізу наведених норм Закону вбачається, що відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків на підставі статті 72 Закону, на думку суду, може мати місце лише за наявності таких обов`язкових умов:

По-перше, державний службовець здійснив вчинок, який за попередньою оцінкою підпадає під ознаки дисциплінарного проступку (частина друга статті 65 Закону). Так, у частині першій статті 72 Закону зазначено, що «Державний службовець може бути відсторонений від виконання посадових обов`язків у разі виявлення порушень, встановлених пунктами 1, 7-10 та 14 частини другої статті 65 цього Закону». Із цього випливає логічний висновок про те, що базовою умовою для застосування такого заходу є вчинення державним службовцем вчинку, який підпадає під ознаки дисциплінарного проступку. Отже, рішення про застосування чи незастосування такого заходу приймається суб`єктом призначення за результатами оцінки всіх обставин справи, та має бути вмотивоване. Цю норму слід розуміти як своєрідну рекомендацію законодавця, яка полягає в тому, що під час встановлення зазначеного в ній факту відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків, за загальним правилом, є обґрунтованим та бажаним. Проте таке відсторонення в жодному разі не можна вважати обов`язковим (імперативним), адже з положень коментованої статті така обов`язковість не випливає. Для застосування аналізованого заходу у такому випадку мають бути встановлені всі інші умови, підстава, а сам захід має переслідувати відповідну мету.

По-друге, цей дисциплінарний проступок нерозривно пов`язаний із безпосередніми (посадовими) обов`язками такого службовця (як правило, цей проступок має бути обумовлений ними). Іншими словами, відстороняти від виконання посадових обов`язків слід тоді, коли певні повноваження службової особи дали можливість чи зумовили вчинення нею відповідного дисциплінарного проступку.

По-третє, у контексті приписів статті 72 Закону, рішення про відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків приймається одночасно з прийняттям рішення про порушення дисциплінарного провадження або під час його здійснення у разі наявності умов, визначених цією статтею, а саме: наявності обставин, що дають підстави вважати, що такий державний службовець може знищити чи підробити речі і документи, які мають суттєве значення для дисциплінарного провадження; впливу на працівників державного органу та інших осіб, зокрема, здійснення протиправного тиску на підлеглих, погрози звільненням з роботи; перешкоджання в інший спосіб об`єктивному вивченню обставин вчинення дисциплінарного проступку.

Відсутність наведених вище умов виключає можливість відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків на підставі статті 72 Закону.

Наразі, зважаючи на прийняття Наказів начальником Головного управління ДПС у м. Києві, слід відмітити, що відповідно до положення про Головне управління ДПС у м. Києві, затвердженого наказом Державної податкової служби України від 12 листопада 2020 року №643, Головне управління ДПС у м. Києві є територіальним органом, утвореним на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, який очолює начальник, який, зокрема, підписує накази ГУ ДПС.

Тобто, накази начальника Головного управління ДПС у м. Києві, які він підписує як керівник органу державної служби, мають бути прийняті на основі і на виконання Конституції та законів України, і бути обґрунтованими, і в таких наказах мають бути наведені підстави для порушення дисциплінарного провадження та відсторонення державного службовця від виконання ним посадових обов`язків.

Суд зазначає, що для прийняття рішення про забезпечення позову достатньо лише обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду чи привести до потреби докладати значні зусилля та витрати для відновлення прав та інтересів позивача або є очевидними ознаками протиправності оскаржуваного рішення та порушення прав позивача цим рішенням.

За своєю правовою природою забезпечення позову в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього та тимчасового судового захисту. Водночас, невжиття заходів, може призвести до того, що захист прав, свобод та інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутись, стане неможливим, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Згідно з Рекомендаціями №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №826/8556/17, від 25 квітня 2019 року у справі №826/10936/18.

У постанові Верховного Суду від 24.09.2019 у справі №640/6311/19 вказано, що співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Приймаючи рішення щодо необхідності надання особі тимчасового захисту, суд бере до уваги всі фактори та інтереси, які мають відношення до цієї справи. Рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта.

Заходи тимчасового захисту, про вжиття яких розпорядився правомочний суд, можуть мати форму повного або часткового призупинення виконання адміністративного акта, повного або часткового відновлення ситуації, яка існувала на момент прийняття цього адміністративного акта або після його прийняття, а також покладення судом, згідно з його повноваженнями, відповідного обов`язку на адміністративний орган влади.

Крім того, згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В силу ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби ст. 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Верховним Судом у постанові від 24.09.2019 під час касаційного перегляду рішення у справі №640/6311/19 акцентовано увагу на тому, що в силу вимог пункту 2 частини другої статті 150 та частини п`ятої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України суд повинен встановити саме очевидні ознаки протиправності нормативно-правового акту. Тобто, як випливає з Рекомендації №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, такі ознаки мають на перший погляд свідчити про наявність достатньо вагомих підстав для сумнівів у правомірності такого акту.

З`ясування обставин очевидної протиправності є суттєвим з огляду на завдання адміністративного судочинства, положення статей 150-157 Кодексу адміністративного судочинства України, позицію Конституційного Суду України (рішення від 14.12.2011 №19-рп/2011, від 01.12.2004 №18-рп/2004) та Великої палати Верховного Суду (постанова від 18.12.2018 у справі №9901/657/18).

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, з аналізу викладених обставин справи в аспекті вказаних нормативних положень, керуючись наведеними концептуальними позиціями Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку про очевидність протиправності оскаржуваного Наказу 2 в частині відсторонення ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків, в контексті недотримання критеріїв, визначених ч. 2 ст. 2 КАС України, зокрема, обґрунтованості, тобто прийняття цього наказу з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, та пропорційності, а саме винесення такого наказу з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, виходячи з таких мотивів:

- по-перше, відсутність викладення в оскаржуваному Наказі 2 будь-якого мотивування підстав відсторонення Заявника від виконання службових обов`язків за посадою, з огляду на вимоги статті 72 Закону, в частині як обґрунтування потенційної загрози виконання ОСОБА_1 службових обов`язків за посадою, так і наведення виявлених ознак вини останнього, характеру та тяжкості дисциплінарного проступку;

- по-друге, відсутність наведення будь-яких фактів вчинення Заявником дій з метою впливу на здійснення дисциплінарних проваджень чи належно обґрунтованих мотивів для висновку про існування реальної загрози такого впливу, як підстави для рішення про необхідність недопущення впливу Заявника на здійснення дисциплінарних проваджень саме шляхом відсторонення останнього від виконання службових обов`язків за посадою.

Поряд з цим, суду очевидно, що відсторонення ОСОБА_1 від виконання обов`язків буде мати наслідком створення останньому перешкод у захисті власних прав та ускладнення подальшого виконання обов`язків на посаді, у тому числі в аспекті питання його персональної відповідальності за організацію та результати діяльності в Управлінні контролю за підакцизними товарами Головного управління ДПС у м. Києві під час такого відсторонення.

Судом також прийнято до уваги нормативні положення співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить Заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову. Відтак, суд вбачає реальну доцільність вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваних наказів.

На переконання суду, невжиття заходів забезпечення позову, викладених Заявником, може істотно ускладнити поновлення прав та інтересів останнього, у зв`язку із чим, за викладених відповідних висновків в цілому, суд приймає до уваги доводи Заявника щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову в частині зупинення дії пункту 3 наказу від 02 липня 2021 року №82-дс, яким відсторонено начальника управління контролю за підакцизними товарами Головного управління ДПС у м. Києві ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків на період дисциплінарного провадження і, як, наслідок, вважає заяву обґрунтованою у цій частині.

Судом акцентується, що навіть у разі ухвалення в подальшому судового рішення, за наслідком розгляду судом по суті заявлених позовних вимог на користь Заявника, останньому необхідно буде докласти значних зусиль для повернення стану організації та результатів його діяльності в рамках здійснення ним повноважень державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, який мав місце на момент його відсторонення від виконання обов`язків.

Відтак, незалежно від результатів вирішення цього спору, вжиття заходів забезпечення даного адміністративного позову не в змозі завдати істотної шкоди, тоді як відсторонення Заявника від виконання службових обов`язків безумовно завдає більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Суд зазначає, що заходи забезпечення позову, які запроваджують певні обмеження не є постійними, а мають тимчасовий характер, при цьому сторони не позбавлені права звертатися до суду з клопотання про зміну заходів забезпечення позову або їх скасування.

При цьому суд звертає увагу, що обрані позивачем та судом заходи забезпечення позову є співмірними із вимогами, які мають бути заявлені, не спричиняють негативних наслідків для інших осіб, не зумовлюють фактичного вирішення спору по суті, а спрямовані виключно на збереження існуючого становища до винесення остаточного рішення у справі.

Крім того, цією ухвалою не оцінюється правомірність наказу Головного управління ДПС у м. Києві від 02 липня 2021 року №82-дс в частині відсторонення ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків.

З огляду на наведене, приймаючи до уваги, що Заявником належним чином достатньо обґрунтовано існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам до ухвалення рішення в даній адміністративній справі та необхідності докладання значних зусиль та витрат для захисту цих прав, свобод та інтересів у майбутньому, в разі не вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, суд вважає вказані Заявником у заяві заходи забезпечення позову розумними та адекватними, а також такими, що забезпечать збалансованість інтересів сторін, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку про достатність вказаних підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову в частині пункту 3 Наказу 2, з огляду на що заява ОСОБА_1 є такою, що підлягає частковому задоволенню.

Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом зупинення дії пункту 3 наказу Головного управління ДПС у м. Києві від 02 липня 2021 року №82-дс в частині відсторонення ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків на період дисциплінарного провадження.

У свою чергу, суд не вбачає підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 щодо решти вимог, оскільки заявник не довів, а суд не встановив існування обставин, визначених статтями 150-152 Кодексу адміністративного судочинства України для вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії наказів в частині порушення дисциплінарного провадження та порядку його проведення дисциплінарною палатою з розгляду дисциплінарних справ.

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Згідно з частинами першою та другою статті 156 Кодексу адміністративного судочинства України ухвала суду про забезпечення позову має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Примірник ухвали про забезпечення позову негайно надсилається заявнику, всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також, залежно від виду вжитих заходів, направляється судом для негайного виконання державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 150, 151, 154, 156, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У Х В А Л И В:

1. Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

2. Вжити у справі №640/19271/21 заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії пункту 3 наказу начальника Головного управління ДПС у м. Києві Лагутіної З. від 02 липня 2021 року №82-дс «Про порушення дисциплінарного провадження» в частині відсторонення начальника управління контролю за підакцизними товарами Головного управління ДПС у м. Києві ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків на період дисциплінарного провадження.

3. В іншій частині заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

4. Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

5. Ухвала може бути пред`явлена до виконання в порядку Закону України «Про виконавче провадження» в строк до 16.07.2024.

6. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

7. Ухвала діє до вирішення справи по суті та набрання рішенням по справі законної сили.

8. Стягувачем у виконавчому провадженні, відкритому на підставі даної ухвали є ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ); боржником - Головне управління ДПС у м. Києві (адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ідентифікаційний код - 44116011).

9. Ухвалу направити для виконання учасникам у справі №640/19271/21.

Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову відповідно до ч. 8 ст. 154 КАС України може бути оскаржено.

Суддя К.С. Пащенко