Справа № 640/8480/20
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2021-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/8480/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.

За участю секретаря: Шевченко Е.П.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ВТБ Банк» Стрюкової І.О. на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 квітня 2021 року, суддя Чудак О.М., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «ВТБ Банк» Стрюкової Ірини Олександрівни, третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

15 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійсненням ліквідації Акціонерного товариства "ВТБ Банк" в якому просила:

- зобов`язати Уповноважену особу Фонду на здійснення ліквідації АТ "ВТБ Банк", включити вимоги ОСОБА_1 до реєстру кредиторів банку для отримання коштів у відповідності до договору банківського вкладу №R4113/80641D/KR04 "класичний" на суму 30 000 (тридцять тисяч) доларів США для подальшого задоволення вимог у відповідній черговості та порядку встановленого Законом України від 23.02.2012 № 4452-VI "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон № 4452-VI);

- стягнути із Уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації АТ "ВТБ Банк" витрати на правничу допомогу у розмірі 14 840,80 (чотирнадцять тисяч вісімсот сорок гривень 80 коп.) грн.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що не включення її до реєстру кредиторів порушує юридичні гарантії права власності на її майно, зокрема, грошові кошти, а також суперечить положенням національного та міжнародного права та судовій практиці України та Європейського Суду.

Відповідно до рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року адміністративний позов задоволено. Зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Акціонерного товариства "ВТБ Банк" Стрюкову Ірину Олександрівну, включити вимоги ОСОБА_1 до реєстру кредиторів банку для отримання коштів у відповідності до договору банківського вкладу №R4113/80641D/KR04 "класичний" на 30 000 (тридцять тисяч) доларів США для подальшого задоволення вимог у відповідній черговості та порядку встановленого Законом України від 23.02.2012 № 4452-VI "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору у розмірі 840, 80 грн згідно із квитанцією від 20.11.2020 № 34012596-1.

У стягненні з відповідача на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ВТБ Банк» Стрюкова І.О. подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.04.2021 року в частині зобов`язання Уповноваженої особи включити ОСОБА_1 до реєстру кредиторів банку доля отримання коштів у відповідності до договору банківського вкладу №R4113/80641D/KR04 "класичний" на 30 000 (тридцять тисяч) доларів США для подальшого задоволення вимог у відповідній черговості та порядку встановленого Законом та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції

20.12.2013 між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір банківського вкладу № R4113/80641D/KR04 "класичний", згідно із пунктом 1.1 якого вкладник передає, а Банк приймає на вкладний (депозитний) рахунок грошові кошти та зобов`язується виплатити вкладники Вклад та проценти на Вклад. Пунктом 1.1.2 Договору визначена сума вкладу - 30 000 доларів США.

Згідно із квитанцією від 20.12.2013 № 31657 позивачем внесено кошти на депозитний рахунок на виконання умов договору № R4113/80641D/KR04.

Окрім того, судом першої інстанції встановлено, що з 2014 року позивачка проживає у Федеративній Республіці Німеччина. Всі її рідні залишилися проживати в Автономній Республіці Крим, а відтак не володіли інформацією щодо даних про долю вкладів в банках, які ліквідовуються в Україні.

Правлінням Національного банку України 13.11.2018 прийнято постанову №764-рш/БТ "Про віднесення Акціонерного товариства "ВТБ Банк" до категорії проблемних" строком на 180 днів.

На підставі рішення Правління НБУ від 27.11.2018 №3180 "Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ "ВТБ Банк" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку", розпочато процедуру виведення АТ "ВТБ Банк" з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 28.11.2018 по 27.12.2018.

На підставі рішення Правління НБУ від 18.12.2018 №849-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ "ВТБ Банк" та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) від 18.12.2018 №3392 "Про початок процедури ліквідації АТ "ВТБ Банк" та делегування повноважень ліквідатора банку", розпочато процедуру ліквідації АТ "ВТБ Банк" строком на 2 роки з 19.12.2018 до 18.12.2020 включно. Призначено уповноваженою особою Фонду з делегуванням повноважень ліквідатора банку АТ "ВТБ Банк", визначених Законом № 4452-VI, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 52-1, 53 Закону, в тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку, відповідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами ОСОБА_2 строком на два роки з 19.12.2018 по 18.12.2020 включно.

На офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 21.12.2018 розміщено оголошення про початок виплати коштів вкладникам АТ "ВТБ Банк".

26.04.2019 позивачці від менеджера АТ "ВТБ Банк" стало відомо, що банк знаходиться на стадії ліквідації, після чого, позивачка одразу звернулася до Уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації АТ "ВТБ Банк" Шевченка Олександра Володимировича з письмовою заявою, в якій просила видати всю суму вкладу, включаючи відсотки в доларах США в зв`язку з ліквідацією банку.

26.04.2019 позивачка засобами електронної пошти звернулась до Уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації АТ "ВТБ Банк" з вимогою видати їй всю суму вкладу включаючи відсотки у доларах США у зв`язку із ліквідацією Банку.

Водночас, 30.05.2019 позивачем було подано заяву до Фонду на виплату гарантованої суми вкладу у розмірі 200 000, 00 грн.

31.05.2019 позивачка отримала відповідь на свою заяву, в якій відповідач, зокрема, зазначив, що кредиторські вимоги ОСОБА_1 не можуть бути прийняті Уповноваженою особою Фонду на здійснення ліквідації АТ "ВТБ Банк", оскільки такі вимоги пред`явлені після закінчення строку з`явлення вимог, визначеного Законом.

Не погоджуючись із відмовою Уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації ПАТ "ВТБ Банк" включити її вимоги до реєстрів кредиторів банку для отримання коштів, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом.

Щодо підвідомчості даного спору адміністративному суду, колегія суддів зазначає наступне.

Так, у жовтні 2019 року позивачка звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовною заявою до Уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації АТ "ВТБ Банк" Шевченка Олександра Володимировича, третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 23.10.2019 ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження у справі за вищевказаним позовом та роз`яснено, що розгляд даної справи слід здійснювати за правилами адміністративного судочинства, в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

Суд апеляційної інстанції постановою від 11.08.2020, скасовуючи ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2020 у цій справі та направляючи її для продовження розгляду до Окружного адміністративного суду міста Києва вказав, що судом першої інстанції правильно встановлено, що спір про включення кредиторських вимог до Реєстру акцептованих вимог кредиторів не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Разом з тим, колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначила, що до подання адміністративного позову в цій справі позивач вже зверталася з аналогічними позовними вимогами в порядку цивільного судочинства, але ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.10.2019 у справі № 761/41250/19, яка набрала законної сили, їй відмовлено у відкритті провадження та роз`яснено, що заявлені позовні вимоги належать до юрисдикції адміністративного суду.

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду дійшла висновку, що за виниклих обставин, з метою дотримання права позивача на судовий захист, ця конкретна справа має бути вирішена судом адміністративної юрисдикції, а відтак направила справу для продовження розгляду до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Згідно із частиною другою статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується із викладеними у оскаржуваному рішенні доводами про те, в даному випадку Окружний адміністративний суд міста Києва в контексті цих правовідносин, є "судом, встановленим законом" у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis: рішення від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», в якому ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності в заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й зневілювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ указав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27, 28, 38-40); рішення від 1 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України», в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13, 14, 23, 25, 26); рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України», в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України», у якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24)).

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом № 4452-VI, метою якого є захист прав і законних інтересів вкладників банку та який визначає правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Частиною першою статті 3 Закону № 4452-VI встановлено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до частини першої та другої статті 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Статтею 27 Закону визначено, що Уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.

Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Інформація про вкладника в переліку вкладників має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства.

Протягом шести днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах "Урядовий кур`єр" або "Голос України" та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію формує перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до частини четвертої статті 26 цього Закону.

Отже, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію наділена повноваженнями щодо формування повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії, на підставі якого Фонд гарантування вкладів фізичних осіб формує Загальний реєстр вкладників.

Згідно із частинами третьою та четвертою статті 44 Закону № 4452-VI, Національний банк України зобов`язаний прийняти рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку протягом п`яти днів з дня отримання пропозиції Фонду про ліквідацію банку. Національний банк України інформує Фонд про прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку не пізніше дня, наступного за днем прийняття такого рішення.

Фонд розпочинає процедуру ліквідації банку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, крім випадку, коли ліквідація здійснюється за ініціативою власників банку.

У відповідності до частини першої та другої статті 45 Закону № 4452-VI, Фонд не пізніше робочого дня, наступного за днем отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, розміщує інформацію про це на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет.

Фонд здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку в газеті "Урядовий кур`єр" або "Голос України" не пізніше, ніж через сім днів з дня початку процедури ліквідації банку.

Протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду (частина п`ята статті 45 Закону № 4452-VI).

Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів (пункт 3 частини першої статті 48 Закону № 4452-VI).

У силу частини першої статті 49 Закону № 4452-VI, Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 вказаного Закону України. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 вказаного Закону України Фонд здійснює такі заходи: 1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; 2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду (частина друга статті 49 Закону № 4452-VI).

Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду (частина третя статті 49 Закону № 4452-VI).

При цьому, пунктом 5-4 частини першої статті 2 Закону № 4452-VI передбачено, що кредитор - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов`язань.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка у квітні 2019 року звернулась до відповідача із заявою про визнання вимог кредитора та включення її вимог за договором банківського вкладу від 20.12.2013 № R4113/80641/D/KR04, укладеного між позивачем та АТ "ВТБ Банк", до Реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ "ВТБ БАНК", проте з пропуском строку, визначеного статтею 49 Закону України №4452.

Як вірно встановив суд першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів, пропуск такого строку позивачкою мав місце з поважних причин, так як позивачка мешкає за межами України, в т.ч. і на час оприлюднення інформації про рішення Правління Національного банку України "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Акціонерного товариства "ВТБ БАНК" від 18.12.2018 року № 849-рш, а також рішення дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб "Про початок процедури ліквідації АТ "ВТБ БАНК", а отже з об`єктивних причин була позбавлена достатнього інформування про зміни в банківському секторі, у т.ч. числі і щодо ліквідації АТ «ВТБ БАНК», а тому не знала про необхідність звернення до Фонду або ж до Уповноваженої особи банку із відповідною заявою про повернення грошових коштів на рахунку. Про вищезазначені вказані обставини позивачка дізналася лише 26.04.2019, після закінчення строку для заявлення кредиторами своїх вимог.

Суд вірно звернув увагу, що відсутність законодавчо визначеного механізму поновлення пропущеного з поважних причин строку кредитором на звернення до уповноваженої особи Фонду з вимогами до банку, що ліквідується, не відповідає меті Закону № 4452-VI, визначеній у статті 2 вказаного нормативно-правового акта.

Згідно з частинами першою та другою статті 8 КАС України визначено, що під час вирішення справи суд керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, права людини є найвищою соціальною цінністю, вони визначають зміст і спрямованість діяльності держави; цей принцип застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (справа "Броньовський проти Польщі", заява № 31443/96, рішення від 22.06.2004, п. 184).

За позицією Європейського Суду з прав людини держава не має права посилатись на відсутність певного нормативного акту, що визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, а громадяни повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії при врегулюванні спірних правовідносин.

Крім того, частиною першою статті 1 Протоколу № 1 ратифікованої Україною 11.09.1997 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), стаття 17-1 Конвенції, згідно з якими кожен має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, державам-учасницям Конвенції заборонено скасовувати встановлені нею права.

Стаття 13 Конвенції гарантує кожному право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо порушення передбаченого Конвенцією права було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

За практикою Європейського суду з прав людини засоби юридичного захисту ефективними є тоді, коли вони можуть запобігти виникненню умов, які становлять порушення, або не допустити подальшого існування таких умов (справа "Мельник проти України", заява № 72286/01, рішення від 28.03.2006, щодо статті 13).

Розглядаючи питання захисту права особи на мирне володіння майном, Європейський суд дотримується позиції, за якою "позбавлення майна згідно із другою нормою може бути виправданим тільки якщо доведена, крім іншого, наявність "інтересів суспільства" та "умов, передбачених законом". Більше того, будь-яке втручання у володіння майном повинно задовольняти принцип пропорційності. Як суд неодноразово зазначав, повинен бути встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства в цілому та вимогою захисту основних прав індивіда.

Практика Європейського суду виходить із того, що встановлення державою окремих заборон щодо реалізації права власності на майно, слід розглядати як факти втручання держави в мирне володіння майном, що визначається як одне з фундаментальних прав людини. Такі факти мають аналізуватися щодо їх обґрунтованого застосування, тобто законності, доцільності та пропорційності.

Європейський суд визнав порушення статті 1 Першого протоколу у випадках, коли держави, що є учасницями Конвенції, намагалися в окремих випадках використовувати правову казуїстику для того, щоб не виконувати зобов`язання щодо відшкодування приватним особам збитків, яких ті зазнали в результаті позбавлення майна. Держава не може в односторонньому порядку вносити поправки до контракту, який укладено з приватною особою, або припиняти його дію без виплати компенсації за втрати, котрих зазнають особи, з якими був укладений контракт. Законодавчий акт також не може скасовувати виплату, пов`язану зі зміною або припиненням контракту (Грецькі очисні заводи та СтратісАндреадіс проти Греції (1994)). Уряд, оперуючи законами, також не може відмовитися визнавати факт делікту, що мав місце стосовно групи фізичних осіб або щодо держави (Прессос Компаній Нав`єра С. С проти Бельгії (1995)).

Таким чином, суд вважає доведеним факт наявності у позивача документально підтверджених кредиторських вимог до АТ"ВТБ Банк" як до боржника щодо його майнових зобов`язань.

Відповідно до пункту 2.6 Розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 05.07.2012 (далі - Положення) уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку з дня свого призначення здійснює такі повноваження: складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.

Згідно з пунктом 4.31 Розділу V Положення у разі необхідності уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку вносить пропозиції щодо затвердження виконавчою дирекцією Фонду змін до реєстру акцептованих вимог на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили; свідоцтва про право на спадщину за вимогами кредиторів, які визнані уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку та включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів; документів, які відповідно до законодавства України підтверджують правонаступництво юридичної особи внаслідок реорганізації, за вимогами кредиторів, яких включено до реєстру акцептованих вимог кредиторів; письмової відмови кредитора від вимог; клопотання уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку про виправлення помилки, допущеної нею чи попередньою уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку під час акцептування вимог кредиторів. Фонд за потреби має право вимагати від уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку додаткову інформацію щодо внесення змін до реєстру вимог.

Отже, уповноважена особа Фонду наділена повноваженнями щодо внесення пропозиції щодо затвердження виконавчою дирекцією Фонду змін до реєстру акцептованих вимог.

За таких підстав, оскільки позивачка пропустила строк на звернення із заявою про включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів, суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача включити позивачку до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ "ВТБ БАНК".

Окрім того, суд вірно стягнув з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб документально підтверджені витрати на сплату судового збору в розмірі 840, 80 грн підлягають відшкодуванню Фондом.

Відповідачем у цій справі є уповноважена особа, яка в силу приписів Закону № 4452-VI є працівником Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку, то понесені витрати на сплату судового збору належить стягнути саме з Фонду як суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) бюджетне асигнування - повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов`язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження.

Згідно із частиною першою статті 47 БК України відповідно до затвердженого розпису бюджету розпорядники бюджетних коштів одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів.

Проте Фонд не зареєстровано в Єдиному реєстрі розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів, який формується відповідно до Порядку формування Єдиного реєстру розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 22.12.2011 №1691 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України12.01.2012 за №33/20346), тобто цей орган не отримує бюджетні асигнування.

Згідно з приписами пункту 6.8 глави 6 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 05.07.2012 №2 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14.09.2012 за №1581/12/21893), оплата витрат, пов`язаних зі здійсненням ліквідації, здійснюється позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку в межах кошторису витрат банку, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду. До цих витрат, зокрема, належать витрати на сплату судового збору.

Аналогічна позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у додатковій постанові від 29.05.2019 у справі № 826/9960/15.

Щодо рішення суду в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу, то в цій частині ні позивачка, ні відповідач судове рішення не оскаржують.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ВТБ Банк» Стрюкової І.О. залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Кобаль М.І.