Справа № 320/5905/21
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/5905/21 Суддя (судді) першої інстанції: Панова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Судді-доповідача Кузьмишиної О.М.,

суддів: Кобаля М.І., Костюк Л.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 01 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду із позовом до Служби судової охорони (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ територіального управління Служби судової охорони у м.Києві та Київській області від 02.03.2021 №47 о/с в частині: станом на день звільнення вислуга років у календарному обчисленні для виплати одноразової допомоги при звільненні зі служби - 01 рік 02 місяці 29 днів;

- зобов`язати територіальне управління Служби судової охорони у м.Києві та Київській області внести у наказ №47 о/с/ від 20.03.2021 зміни: станом на день звільнення вислуга років ОСОБА_1 у календарному обчисленні для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби - 16 років 05 місяців 13 днів;

- стягнути з територіального управління Служби судової охорони у м.Києві та Київській області на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у відповідності до п.1, п.6 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», з розрахунку вислуги 16 років 05 місяців 13 днів, у сумі 113 216 грн. 55 коп.;

- визнати протиправним та скасувати наказ територіального управління Служби судової охорони у м.Києві та Київській області від 02.03.2021 №47 о/с в частині: станом на день звільнення виплатити грошову компенсацію за 07 днів невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2021 році;

- зобов`язати територіальне управління Служби судової охорони у м.Києві та Київській області внести у наказ №47 о/с/ від 20.03.2021 зміни: станом на день звільнення виплатити грошову компенсацію за 07 днів невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2021 році, та 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки;

- стягнути з територіального управління Служби судової охорони у м.Києві та Київській області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 15 календарних днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за 2021 рік;

- стягнути з територіального управління Служби судової охорони у м.Києві та Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належної йому грошової компенсації за невикористані 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за 2021 рік. та. виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби ( 16 років 05 місяців 13 днів) в сумі 113 216 грн. 55 коп.

Судом першої інстанції під час вирішення питання про відкриття провадження у справі виявлені недоліки позовної заяви, у зв`язку з чим ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.05.2021 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк протягом десяти днів з дня вручення копії ухвали, для усунення недоліків, про які вказано в ухвалі, а саме: шляхом подання до суду: заяви про поновлення строку звернення до суду з доказами на їх підтвердження, що свідчать про існування обставин, що об`єктивно перешкоджали позивачеві звернутися до суду з цим адміністративним позовом у строки, визначені статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Від позивача до суду першої інстанції надійшла заява про поновлення строку на звернення до суду із адміністративним позовом, обгрунтована тим, що до спірних правовідносин слід застосовувати частину другу статті 122 КАС України, якою передбачено шестимісячний строк звернення до суду, оскільки ним оскаржується наказ не в частині звільнення зі служби, її проходження, а в інших частинах: вислуга років, невикористані відпустки.

Крім того позивач зазначив, що орієнтовно 15.03.2021 у нього з`явилися симптоми коронавірусу СОVID-І9 та він пішов на самоізоляцію, проте до медичного закладу не звертався оскільки стан його був не критичний, а лікувався аналогічними препаратами, як і його брат ОСОБА_2 , який уже був перехворів на дану хворобу, і якому ліки виписували лікар. Відтак, позивач стверджував, оскільки він перебував з 15 березня 2021 по 1 травня 2021 року на самоізоляції у себе вдома, то не мав можливості звернутися за правничою допомогою до юристів для написання позову.

Розглянувши зазначене клопотання, суд визнав останнє необгрунтованим та ухвалою від 01.06.2021 повернув позовну заяву ОСОБА_1 .

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції керувався тим, що нормами Кодексу адміністративного судочинства України не відокремлюються поняття оскарження наказу щодо проходження публічної служби в інших частинах: вислуга років, невикористані відпустки від поняття звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби, строк звернення до суду якого обчислюється в місячний строк.

Зокрема, судом першої інстанції зазначено, що надані позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду пояснення не підтверджують наявність поважних причин пропуску ОСОБА_1 місячного строку звернення з даною позовною заявою до суду.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та направити справу до Київського окружного адміністративного суду для продовження розгляду по суті.

В апеляційній скарзі апелянт наполягає на тому, що судом першої інстанції не прийнято до уваги той факт, що орієнтовно 15.03.2021 у нього з`явилися симптоми коронавірусу СОVID-І9 та він пішов на самоізоляцію, проте до медичного закладу не звертався оскільки стан його був не критичний, а лікувався аналогічними препаратами, як і його брат ОСОБА_2 , який уже був перехворів на дану хворобу, і якому ліки виписували лікар. Відтак, апелянт стверджує, оскільки він перебував з 15 березня 2021 по 1 травня 2021 року на самоізоляції у себе вдома, то не мав можливості звернутися за правничою допомогою до юристів для написання позову.

Крім того, апелянтом зазначається, що ним, надаючи перевагу життю та здоров`ю інших людей нехтуючи своїм гарантованим Конституцією правом на звернення до суду, було пропущено строк подання позовної заяви.

Апелянт наголошує на тому, що він був позбавлений можливості звернутись до суду із адміністративним позовом у період із моменту, коли він дізнався про порушення своїх прав, до початку самоізоляції (із 02.03.2021 по 15.03.2021) у зв`язку із тим, що він займався оформленням документів на медико-соціальну експертну комісію для вирішення питання про визначення групи інвалідності.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви винесена з порушенням норм процесуального права, при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідності висновків суду обставинами справи, що призвело до ухвалення незаконого та необгрунтованого судового рішення.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.06.2021 відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідач скористався своїм правом на подання відзиву, у якому повністю заперечує проти доводів, наведених апелянтом у апеляційній скарзі. Зокрема, відповідач зазначає, що позивач мав можливість звернутись до суду із позовом у встановлений законом строк, однак, останній звернувся до суду із пропуском місячного строку звернення. Окрім того, відповідач наголошує на тому, що твердження позивача щодо того, що він у період із 15.03.2021 по 01.05.2021 нічим не підтверджуються. З огляду на вищевикладене, відповідач просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - без змін з наступних підстав.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС).

Згідно з частиною першою статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з частиами першою, другою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже, в силу вищенаведених норм КАС України слідує, що оскарження особою до суду наказу, що стосується його проходження публічної служби, зокрема діяльності у інших державних органах здійснюється протягом місячного строку з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Так, чинним нормами Кодексу адміністративного судочинства не відокремлюються поняття оскарження наказу щодо проходження публічної служби в інших частинах: вислуга років, невикористані відпустки від поняття звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби, строк звернення до суду якого обчислюється в місячний строк.

Отже, з огляду на викладене, враховуючи формулювання позивачем позовних вимог наступним чином: визнання протиправним та скасування наказу територіального управління Служби судової охорони у м.Києві та Київській області від 02.03.2021 №47 о/с в частині: станом на день звільнення вислуга років у календарному обчисленні для виплати одноразової допомоги при звільненні зі служби - 01 рік 02 місяці 29 днів; зобов`язання територіального управління Служби судової охорони у м.Києві та Київській області внести у наказ №47 о/с/ від 20.03.2021 зміни: станом на день звільнення вислуга років ОСОБА_1 у календарному обчисленні для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби - 16 років 05 місяців 13 днів; визнання протиправним та скасування наказу територіального управління Служби судової охорони у м.Києві та Київській області від 02.03.2021 №47 о/с в частині: станом на день звільнення виплатити грошову компенсацію за 07 днів невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2021 році; зобов`язання територіального управління Служби судової охорони у м.Києві та Київській області внести у наказ №47 о/с/ від 20.03.2021 зміни: станом на день звільнення виплатити грошову компенсацію за 07 днів невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2021 році, та 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки, суд першої інстанції правомірно зазначив, що предметом позову у даній справі є оскарження наказу територіального управління Служби судової охорони у м.Києві та Київській області від 02.03.2021 №47 о/с.

Викладене не спростовується апелянтом у апеляційній скарзі.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, позивачеві про порушення його прав стало відомо 02.03.2021 року, з моменту прийняття спірного наказу. Відтак, строк звернення позивача до суду повинен обчислюватися з 03.03.2021 по 03.04.2021.

Однак, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до Київського окружного адміністративного суду лише 06.05.2021, що підтверджується штампом відділення зв`язку «Укрпошта» на конверті, в якому надійшла позовна заява до суду.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Водночас, навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи.

Залишаючи позовну заяву без руху, Київський окружний адміністративний суд в ухвалі від 24.05.2021 зазначив, що позивач, звернувшись до суду з позовною заявою 06.05.2021, пропустив місячний строк для звернення з позовною заявою до суду, передбачений КАС України та запропонував позивачу подати до суду заяву про поновлення строку звернення до суду з доказами на їх підтвердження, що свідчать про існування обставин, що об`єктивно перешкоджали позивачеві звернутися до суду з цим адміністративним позовом у строки, визначені статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України

Позивач у заяві про поновлення строку звернення до суду, зазначив про те, що орієнтовно 15.03.2021 у нього з`явилися симптоми коронавірусу СОVID-І9 та він пішов на самоізоляцію, проте до медичного закладу не звертався оскільки стан його був не критичний, а лікувався аналогічними препаратами, як і його брат ОСОБА_2 , який уже був перехворів на дану хворобу, і якому ліки виписували лікар. Відтак, позивач стверджував, оскільки він перебував з 15 березня 2021 по 1 травня 2021 року на самоізоляції у себе вдома, то не мав можливості звернутися за правничою допомогою до юристів для написання позову.

Разом з тим, жодних доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем до суду надано не було, зокрема доказів підтвердження виявлення симптомів гострої респіраторної хвороби СОVID-І9, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, перебування на самоізоляції, що в свою чергу не може тлумачитись судом як неможливість звернення позивача до суду у місячний строк звернення до суду. Крім того, як зазначено судом першої інстанції, про порушення його прав позивач дізнався 02.03.2021 та при цьому ОСОБА_1 не зазначив обставин, що перешкоджали йому у період з 02.03.2021 по 15.03.2021 звернутися з даним позовом до суду чи за належною правовою допомогою, враховуючи ту обставину, що місячний строк звернення до суду почав обчислюватися 03.03.2021 та закінчився 03.04.2021.

У апеляційній скарзі апелянтом наведені доводи щодо неспроможності звернення досуду із адміністративним позовом у період із 02.03.2021 по 15.03.2021. А саме, апелянтом зазначено, що він був позбавлений можливості звернутись до суду із адміністративним позовом у період із моменту, коли він дізнався про порушення своїх прав, до початку самоізоляції (із 02.03.2021 по 15.03.2021) у зв`язку із тим, що він займався оформленням документів на медико-соціальну експертну комісію для вирішення питання про визначення групи інвалідності.

Колегія суддів досить критично ставиться до вищенаведених доводів, оскільки процедура оформлення документів на медико-соціальну експерту комісію, вочевидь, не тривала 13 днів та не може слугувати об`єктивною причиною пропуску строку на звернення до суду із адміністративним позовом.

У зв`язку з цим, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що надані позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду пояснення не підтверджують наявність поважних причин пропуску ОСОБА_1 місячного строку звернення з даною позовною заявою до суду.

Відтак, позивачем не доведено поважності причини пропуску строку звернення з позовною заявою, що свідчить про те, що позивач не виконав вимоги ухвали Київського окружного адміністративного суду від 27.05.2021.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановлено строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Зважаючи на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, а наведені ним причини пропуску цього строку не дають підстав для визнання їх поважними та, відповідно, поновлення строку звернення до суду, суд вважає за необхідне застосувати процесуальні наслідки такого пропуску.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Враховуючи вищевикладене, та з огляду на невиконання позивачем у повному обсязі вимог ухвали Київського окружного адміністративного суду від 27.05.2021, суд першої інстанції правомірно повернув позовну заяву ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів.

Отже, судом першої інстанції ухвалено судове рішення з дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Київського окружного адміністративного суду 01 червня 2021 року - без змін.

Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування ухвали суду, а тому, відповідно до статті 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду 01 червня 2021 року у справі №320/5905/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач О.М. Кузьмишина

Судді: М.І. Кобаль

Л.О. Костюк