Справа № 540/2071/21
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2021-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2021 р.м. ХерсонСправа № 540/2071/21
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Попова В.Ф., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Херсонської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до Прокуратури Херсонської області в якому просить:

1. Визнати бездіяльність Херсонської обласної прокуратури протиправною щодо нездійснення нарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні з органів прокуратури.

2. Зобов`язати Херсонську обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку, обчислення якої здійснити відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

3. Визнати бездіяльність Херсонської обласної прокуратури протиправною щодо нездійснення нарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати з урахуванням посадового окладу згідно статті 81 Закону України «Про прокуратуру» за період з 26.03.2020 по 12.03.2021 року.

4. Зобов`язати Херсонську обласну прокуратуру здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 , виходячи з розміру посадового окладу, визначеного статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням усіх надбавок до посадового окладу, премій, та виплатити різницю недоотриманої суми заробітної плати за період з 26.03.2020 по 12.03.2021 року.

5. Стягнути з Херсонської обласної прокуратури середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з 12.02.2021 по день прийняття рішення у справі.

За заявами сторін справа розглядається в письмовому провадженні.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначила, що при звільненні їй не нарахована та не виплачена вихідна допомога у розмірі не менше середнього заробітку, яка передбачена ст.44 КЗпП України. В порушення ст. 81 ЗУ "Про прокуратуру" за період з 26.03.2020 по 12.03.2021 року, з урахуванням рішення Конституційного суду України від 26.03.2020 року у справі № 6-р/2020 заробітна плата нараховувалась та виплачувалась у меншому розмірі ніж передбачено вказаною статтею, що свідчить про протиправність дій відповідача. Бездіяльність відповідача по не нарахуванню та виплаті всіх належних сум є протиправною, тому просить застосувати ст. ст. 116, 117 КЗпП України та стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку по день прийняття рішення судом.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнали з таких підстав. Юридичним фактом, що зумовив звільнення позивачки на підставі п. 9 ст. 51 Закону № 1697-УІІ є неуспішне проходження ним атестації, а не реорганізація, ліквідація, перепрофілювання організації, скорочення чисельності або штату працівників, що є відмінним від того юридичного факту (підстави), у зв`язку з яким ст. 44 КЗпП України передбачено виплату вихідної допомоги.

Відповідно до п. 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі Закон №113-ІХ), до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором. За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Окружні прокуратури розпочали роботу з 15.03.2021 відповідно до наказу Генерального прокурора від 17.02.2021 № 40. Позивачку звільнено з посади та з органів прокуратури з 12.03.2021. Тобто, на час звільнення позивачки з органів прокуратури, рішення щодо початку роботи окружних прокуратур у порядку, встановленому законом не прийнято та не оприлюднене, а отже, оплата праці позивача здійснювалась відповідно до постанови Уряду з огляду на вимоги п. 3 розд. II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ.

Приписи пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, положення якого визнано неконституційним з 26.03.2020 не застосовувались.

Судом встановлені такі обставини по справі.

ОСОБА_1 з 10.09.2003 по 12.03.2021 працювала в органах прокуратури Херсонської області на різних посадах, що підтверджується копією трудової книжки.

Наказом керівника Херсонської обласної прокуратури від 12.03.2021 № 116к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Новокаховської місцевої прокуратури Херсонської області та з органів прокуратури на підставі п. 9 ч. І ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 12.03.2021року.

Позовні вимоги складаються з трьох вимог, а саме: щодо протиправності не нарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні; невиплата заробітної плати у розмірі визначеному ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" № 1697; стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а саме вихідної допомоги та частини заробітної плати.

Дослідивши позиції сторін викладені у їх заявах по суті, надані письмові докази та приписи законодавства що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Так, позивачка зазначає, що у період з 26.03.2020 року (дата прийняття рішення КСУ справі № 6-р/2020) по 12.03.2021 (дата звільнення позивачки) заробітна плата нараховувалась та виплачувалась, виходячи з посадового окладу прокурора, встановленого постановою Кабінету Міністрів України № 505, розмір якого є меншим, ніж визначений ст. 81 Закону України "Про прокуратуру". Посилаючись на рішення Конституційного суду, норми Конституції України, вважає такі дії протиправними.

Суд вважає, що ці вимоги підлягають задоволенню з урахуванням таких приписів законодавства.

15 липня 2015 року набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII.

За приписами частини 1 статті 81 вказаного закону заробітна плата прокурорів регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 9 статті 81 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до частини 2 статті 8 Закону України "Про оплату праці" (далі - Закон №108/95-ВР) умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

За приписами статті 89 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Офісом Генерального прокурора.

Згідно статті 90 вказаного Закону фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Відповідно до пункту 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" норми і положення, зокрема, статті 81 Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів.

Схема посадових окладів працівників органів прокуратури затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" і саме на цю постанову посилається відповідач обґрунтовуючи свою позицію, щодо заробітною плати позивачки.

В той же час, Відповідно до Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" в ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ внесено зміни та встановлено, що посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 у справі №6-р/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України, окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного суду України від 26.03.2020 у справі №6-р/2020 визначено положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-УІІ зі змінами, втратили чинність з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України, тобто з 26.03.2020.

Виходячи з з вищенаведених приписів законодавства та рішення КСУ від 26.03.2020 у справі №6-р/2020 суд вважає, що спірні правовідносини між сторонами щодо нарахування та виплати по заробітної плати виникли та існують за період з 27.03.2020 року тобто на наступний день після ухвалення рішення КСУ по день звільнення позивачки - 12.03.2021 року.

Враховуючи, що рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 прийнято 26.03.2020 року то суд вважає, що заробітна плата позивачки з наступного дня після його прийняття нарахована та виплачена не у відповідності до положень статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ, що дає підстави для визнання бездіяльності відповідача у цій частині протиправними та зобов`язання здійснити перерахунок та виплату коштів.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет на 2020 рік" встановлено, що у 2020 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2020 року - 2102 гривні, з 1 липня - 2197 гривень.

Відповідно до розрахункових листів, наданих Херсонською обласною прокуратурою, позивачці з 27 березня 2020 року по день звільнення заробітна плата нараховувалась та виплачувалась без врахування вищенаведених положень законодавства та рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020.

Щодо виплати вихідної допомоги суд приходить до таких висновків.

Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Відповідно до пункту 9 частини першої даної статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 8 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу).

Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).

Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; ...

Законом України № 113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус"; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус"; частину дев`яту статті 252 після слів "дисциплінарної відповідальності та звільнення" доповнено словами і цифрами "а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу".

Внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Виходячи з приписів вищенаведеного законодавства, ВС КАС у Постанові від 23.12.2020 року по справі № 560/3971/19 прийшов до висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Верховний Суд також звертає увагу що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

З вищенаведених підстав суд відхиляє обґрунтування відповідача, щодо відсутності підстав для нарахування та виплати вихідної допомоги ОСОБА_1 .

Таким чином, враховуючи наведену позицію Верховного суду, яка в подальшому підтверджена також у Постанові ВС КАС від 23.01.2021 року у справі № 260/1890/19, суд приходить до висновку що позовна вимога про стягнення вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Позиція суду щодо відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги є наступною.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як встановлено судом у цій справі, позивачку було звільнено з 12.03.2021 року і таке рішення відповідача вона оскаржив у судовому порядку 12.05.2021 року. Позивачці були виплачені всі нараховані суми щодо яких відсутній спір між сторонами.

Питання щодо нарахування та виплати вихідної допомоги позивачкою порушено тільки 05.04.2021 року шляхом подачі заяви до Херсонської обласної прокуратури на яку їй надано відповідь про підстави не нарахування від 13.04.2021 року.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, відзиву, відповідачем не вирішувалось питання виплати позивачу вихідної допомоги у зв`язку з його позицією щодо відсутності у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні з органів прокуратури, що є підтвердженням наявності спору між сторонами з цього приводу.

Крім того, слід зазначити, що позиція відповідача з цього приводу має такі правові обґрунтування які неодноразово були предметом розгляду судів різних інстанцій, в тому числі і Верховного Суду і при цьому рішення приймались на користь відповідача. (Справа № 820/1119/16 щодо приорітетності законів). Але остаточно Верховний суд прийшов до висновку про необхідність виплати вихідної допомоги при звільненні працівників прокуратури.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06. 2019 року у справі N 761/9584/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, з посиланням на постанову від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, зазначала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

В п. 49 цієї постанови зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові 18 березня 2020 року (Справа N 711/4010/13-ц) зазначила (п.40), що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі N 6-113цс16).

Враховуючи наведені правові позиції ВП Верховного суду, положення ст.116,117 КЗпП України суд враховує інші обставини, щодо затримки розрахунку які вже наведені вище, а саме, відсутність вини відповідача у несвоєчасній виплаті коштів та наявність спору між сторонами щодо права позивача на вихідну допомогу, який вирішено тільки у цій справі та цим рішенням суду.

Таким чином, суд не вбачає, жодних підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

У наведених позиціях ВП Верховного суду зазначено, що вказані обставини є підставою для зменшення розміру сум за затримку розрахунку, але наведені судом обставини у цій справі (наявність спору, відсутність вини відповідача) є такими, що дають право прийти до висновку про відмову у стягненні середнього заробітку за час затримки виплати компенсації.

Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають стягненню на користь позивача.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Херсонської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 з органів прокуратури.

Зобов`язати Херсонську обласну прокуратуру (вул. Михайлівська, 33, м. Херсон, 73000, ЄРДПОУ 04851120) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку визначеного з урахуванням посадового окладу згідно статті 81 Закону України «Про прокуратуру».

Визнати протиправною бездіяльність Херсонської обласної прокуратури щодо нездійснення нарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати з урахуванням посадового окладу згідно статті 81 Закону України «Про прокуратуру» за період з 27.03.2020 по 12.03.2021 року.

Зобов`язати Херсонську обласну прокуратуру (, 73000, м. Херсон, вул. Михайлівська, 33) з урахуванням раніше виплачених сум здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 за період з 27.03.2020 року по 12.03.2021 року включно, у відповідності до ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26.03.2020 року та виплатити її.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Херсонської обласної прокуратури (, 73000, м. Херсон, вул. Михайлівська, 33) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір в сумі 908,00 гривень (дев`ятсот вісім гривень).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя В.Ф. Попов

кат. 106030000