Справа № 420/4262/21
Суддя: Вовченко О.А.
Дата ухвалення: 2021-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4262/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Вовченко O.A.,

секретар судового засідання Галат В.І.,

за участю:

представника позивача Григорчук Г.П. (згідно ордеру),

представника відповідача Горнецької М.В. (згідно витягу),

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 19 березня 2021 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві, в якій позивач просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати наказ директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, Титора Д.П. «Про звільнення ОСОБА_1 » від 24 лютого 2021 року № 21-ос щодо звільнення ОСОБА_1 з посади слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, 01 березня 2021 року у зв`язку зі скороченням штату державних службовців;

2. Поновити ОСОБА_1 з 01.03.2021 на посаді, що є рівнозначною посаді слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Миколаєві;

3. Стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням проведених виплат.

Ухвалою від 24 березня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу 5-денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання копії ухвали.

30 березня 2021 року до суду від представника позивача за вх.№15632/21 надійшла належним чином оформлена позовна заява із засвідченими додатками до позовної заяви (у 2-х примірниках).

Ухвалою 02 квітня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 (вх.№15632/21), відкрито провадження у адміністративній справі та визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з викликом учасників процесу.

23 квітня 2021 року ухвалою суду заяву представника відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» задоволено. Судові засідання по справі №420/4262/21 ухвалено здійснювати в режимі відеоконференції поза межами суду за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon» (https://vkz.court.gov.ua - «EasyCon»).

Ухвалою суду від 24 червня 2021 року суд ухвалив закрити підготовче провадження по справі та призначити справу №420/4262/21 до судового розгляду по суті на 07 липня 2021 року на 11:00 год, яке для представника позивача здійснювати в режимі відеоконференції поза межами суду за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon» (https://vkz.court.gov.ua - «EasyCon»).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що наказом директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві №21-ос від 24.02.2021 ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звільнено з посади слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку зі скороченням штату державних службовців. Вважає зазначений наказ протиправним, оскільки накази, на підставі яких було видано спірний наказ позивачу для ознайомлення не надавались. Вказує, що при наявності факту зміни структури та штатного розпису відповідача, фактично не було скорочено посаду позивача, яку вона обіймала, отже, на думку позивача, скорочення штату не відбулося. Зазначає, що спірний наказ підписано неуповноваженою особою, оскільки ОСОБА_2 не мав відповідних повноважень як керівник державної служби.

22 квітня 2021 року до канцелярії суду від Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (вх.№20395/21) надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач проти задоволення позивних вимог заперечує, вказує, що Державне бюро розслідувань набуло статусу правоохоронного органу. Для забезпечення ефективності та належного виконання завдань, слідчі Державного бюро розслідувань повинні відноситись до осіб рядового і начальницького складу, призначення яких відмінне від призначення на державну службу, зокрема, передбачає проходження військово-лікарської комісії та ін. Позивач була належним чином повідомлена про її звільнення, з нею проведено повний розрахунок. Вказує, що законодавством не передбачено переведення працівника з посади державної служби на посаду рядового або начальницького складу. Зазначає, що ОСОБА_2 є керівником відповідача, а відтак наділений правом приймати накази про звільнення працівників. Підкреслює, що позовні вимоги позивача пов`язані виключно з незгодою до змін у законодавстві.

02 червня 2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив (вх.№28499/21), відповідно до якого позивач зазначає, що відповідач не надав доказів щодо відсутності статусу правоохоронного органу у Державного бюро розслідувань з моменту утворення; не надав доказів того, що обсяг посадових обов`язків між посадою слідчого (посада державної служби) та посадою слідчого (посада рядового і начальницького складу) різниться; доказів того, що посаду, яку обіймала позивач скорочено; не довів відсутності обов`язку пропонування позивачу інших рівнозначних посад та не надав доказів їх пропонування; не надав доказів заборони переведення працівників з посад державної служби на посади рядового і начальницького складу; не надав доказів вжиття заходів спрямованих на збереження робочого місця позивача з метою дотримання його права на працю.

18 червня 2021 року від Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві надійшли заперечення на відповідь на відзив (вх.№32237/21) у яких відповідач зазначає, що 20.10.2020 посада слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Слідчого управління виведена з штатного розпису, в подальшому 25.01.2021 затверджено та введено в дію штатний розпис, відповідно до якого усі посади слідчих підрозділів віднесені до категорії старшого начальницького складу ДБР отже, мало місце зменшення чисельності та штату державних службовців.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою, відзивом відповідача на позовну заяву, відповіддю на відзив, запереченнями на відповідь на відзив, дослідивши обставини, якими сторони обґрунтовують вимоги та перевіривши їх наданими з боку учасників справи доказами, судом встановлено наступне.

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві від 15.10.2019 №97-ос (а.с.26) ОСОБА_1 призначено на посаду слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Слідчого управління за результатами конкурсу з 16 жовтня 2019 року, з випробуванням строком п`ять місяців.

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві від 22.10.2020 №156-ос «Про попередження працівників» (а.с.65-67), наказано, окрім іншого: «Сектору кадрової роботи та державної служби Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві персонально попередити працівників Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, посади яких з 01 грудня 2020 року, з 23 грудня 2020 року, з 04 січня 2021 року та з 01 лютого 2021 року скорочуються, про наступне вивільнення». Серед зазначених працівників у додатку 4 міститься й ОСОБА_1 .

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві від 08.01.2021 №7-ос «Про попередження працівників» (а.с.69), наказано, окрім іншого: «Відділу кадрової роботи та державної служби Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві ( ОСОБА_3 ) персонально попередити працівників Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, посади яких з 01 березня 2021 року скорочуються, про наступне вивільнення».

Відповідно до додатку 1 до вказаного наказу (а.с.70-71), ОСОБА_1 29.01.2021 ознайомлено зі скороченням посад, а саме 29.01.2021 директор Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві ознайомив позивача з попередженням про наступне вивільнення №01/12.1/1646 (а.с.27), відповідно до якого повідомляється: «У зв`язку зі скороченням чисельності або штату державних службовців, скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу, внаслідок змін до штатного розпису на 2021 рік №1 Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, затверджених наказом Державного бюро розслідувань від 25.01.2021 №45дск «Про затвердження та введення в дію штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на 2021 рік» та відповідно до наказу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві від 28.01.2021 №7-ос «Про попередження працівників» попереджаємо про наступне скорочення посади слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, яку Ви обіймаєте, по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення цього попередження. Вас буде звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», з виплатою згідно з частиною четвертою цієї статті вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат».

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.43), ОСОБА_2 є керівником Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві.

Наказом директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві №21-ОС від 24.02.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 » (а.с.28), відповідно до пунктів 2, 5 частини 3 статті 13, частини 5 статті 14 Закону України «Про державне бюро розслідувань», статті 83, пункту 1 частини 1 та частини 4 статті 87, статті 89 Закону України «Про державну службу», у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, наказано, окрім іншого: «Звільнити державного службовця 6 (шостого) рангу ОСОБА_1 з посади слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві та припинити її державну службу 01 березня 2021 року на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку зі скороченням штату державних службовців».

Підставою для видачі наказу зазначено: «наказ Державного бюро розслідувань від 15 жовтня 2020 року №581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань від 25 січня 2021 року №5дск «Про затвердження та введення в дію штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на 2021 рік».

Вважаючи своє звільнення незаконним, позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Вирішуючи дану справу та надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Положеннями ст. 43 Конституції України визначено, що кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду діяльності, реалізовує програми професійно - технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Законом України «Про державну службу» врегульовані відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначається правовий статус державного службовця.

Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про державну службу», державна служба, це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави (ч.1). Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (ч.2).

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну службу», посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

Положеннями п.17 ч.3 ст.3 Закону України «Про державну службу» передбачено, що дія цього Закону не поширюється на: осіб рядового і начальницького складу правоохоронних органів та працівників інших органів, яким присвоюються спеціальні звання, якщо інше не передбачено законом.

Положеннями ст.14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» передбачено, що служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (ч.2). На службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки. Прийняття громадян України на службу до Державного бюро розслідувань без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом. Кваліфікаційні вимоги та критерії професійної придатності для зайняття посад у підрозділах Державного бюро розслідувань затверджуються Директором Державного бюро розслідувань (ч.3).

Отже законодавець при регулюванні трудових відносин при проходженні та припинені державної служби згідно Закону України «Про державну службу» та державної служби особливого характеру згідно Закону України «Про Державне бюро розслідувань» встановив певні відмінності у правовому статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій службовців, у тому числі введено особливості щодо проходження служби та реалізації повноважень службовців Державного бюро розслідувань.

Законом України «Про державну службу» врегульовані відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначається правовий статус державного службовця.

Пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (тут і далі - у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення (ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу»).

12 листопада 2015 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про Державне бюро розслідувань», який визначає правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань.

Так, відповідно до статті 1 Закон України «Про Державне бюро розслідувань» (у редакції, чинній до 27.12.2019 року) Державне бюро розслідувань є центральним органом виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Постановою Кабінету Міністрів України №127 від 29 лютого 2016 року утворено Державне бюро розслідувань.

Наказом Державного бюро розслідувань від 21 грудня 2017 року №1 затверджено структуру Державного бюро розслідувань.

Водночас, 03 грудня 2019 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань», який набрав чинності 27 грудня 2019 року та яким внесено зміни до Закону України «Про Державне бюро розслідувань».

Так, згідно зі статтею 1 Закон України «Про Державне бюро розслідувань» (у редакції, чинній з 27.12.2019 року) Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Тобто, відбулась зміна правового статусу Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган.

Статтею 91 Закону України «Про державну службу» визначено особливості проходження державної служби в окремих державних органах.

Особливості вступу, проходження та припинення державної служби у Апараті Верховної Ради України, державних органах, зазначених у частинах першій, восьмій - десятій цієї статті, інших органах системи правосуддя, дипломатичної служби, правоохоронних, митних та податкових органах регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, визначених спеціальним законодавством у відповідній сфері (ч.11 ст.91 Закону України «Про державну службу»).

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (тут і далі - у чинній редакції), систему Державного бюро розслідувань складають центральний апарат, територіальні управління, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи. У складі Державного бюро розслідувань діють слідчі, оперативні підрозділи, підрозділи внутрішнього контролю та інші підрозділи. Організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань (ч.1). Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону (ч.2). На службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки (ч.3).

З викладених норм вбачається, що працівники Державного бюро розслідувань є особами рядового і начальницького складу, державними службовцями та особами, які уклали трудовий договір (контракт).

При цьому, враховуючи правовий статус Державного бюро розслідувань, державні службовці, які працюють у вказаному правоохоронному органі на відміну від державних службовців органів виконавчої влади мають певні особливості вступу, проходження та припинення державної служби, які визначені спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про Державне бюро розслідувань».

Указом Президента України від 05 лютого 2020 року №41/2020 затверджено організаційну структуру Державного бюро розслідувань.

Так, організаційна структура Державного бюро розслідувань включає в себе:

1. Центральний апарат:

Головне слідче управління

Головне оперативне управління

Головне оперативно-технічне управління

Управління внутрішнього контролю

Управління забезпечення особистої безпеки

Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках

Управління правового забезпечення

Управління міжнародного співробітництва

Управління кадрової роботи та державної служби

Управління режимно-секретної роботи та захисту інформації

Управління фінансової діяльності та бухгалтерського обліку

Управління забезпечення діяльності

Управління інформаційних технологій

Відділ по роботі з громадськістю та засобами масової інформації

Відділ організаційно-аналітичного забезпечення

Патронатна служба.

2. Територіальні управління:

Територіальне управління, розташоване у місті Львові, що поширює свою діяльність на Волинську, Закарпатську, Івано-Франківську, Львівську, Тернопільську області

Територіальне управління, розташоване у місті Хмельницькому, що поширює свою діяльність на Вінницьку, Житомирську, Рівненську, Хмельницьку, Чернівецьку області

Територіальне управління, розташоване у місті Миколаєві, що поширює свою діяльність на Кіровоградську, Миколаївську, Одеську області

Територіальне управління, розташоване у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Автономну Республіку Крим, Запорізьку, Херсонську області, місто Севастополь

Територіальне управління, розташоване у місті Полтаві, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську, Полтавську, Сумську, Харківську області

Територіальне управління, розташоване у місті Краматорську, що поширює свою діяльність на Донецьку і Луганську області

Територіальне управління, розташоване у місті Києві, що поширює свою діяльність на місто Київ, Київську, Черкаську та Чернігівську області.

3. Інститут підготовки кадрів Державного бюро розслідувань та Науково-дослідний інститут судових експертиз Державного бюро розслідувань.

02 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України від 12 грудня 2019 року №378-IX, яким внесено зміни до Кодексу законів про працю України та викладено його у новій редакції. Так, нормами зазначеного Закону змінено порядок скорочення державних службовців.

Зокрема, відповідно до частини 6 статті 49-2 Кодексу законів про працю України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

При цьому, Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року №440-ІХ внесені аналогічні зміни в Закон України «Про державну службу», який набрав чинності 13 лютого 2020 року.

Отже, після внесення Законом України від 14 січня 2020 року №440-IX змін у Закон України «Про державну службу», норми частини 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України в частині обов`язку власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на державних службовців не поширюються.

Суд зазначає, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/202 зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Однак, суд наголошує, що положеннями частини 3 статті 5 Закону України «Про державну службу» визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим законом.

Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону України «Про державну службу», на час прийняття оскаржуваного наказу було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то суд приходить до висновку про те, що в даному випадку саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню.

При цьому, норми ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» не скасовувались та неконституційними не визнавались, а відтак немає підстав вважати, що відповідач діяв неправомірно, не запропонувавши позивачу будь-яку вакантну посаду державної служби у Державному бюро розслідувань, оскільки це є правом державного органу, а не обов`язком.

Під час розгляду справи представником відповідача зазначалося, що згідно штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві з 01 лютого 2021 року зменшена кількість штатних посад слідчих

Доводи представника відповідача щодо скорочення кількості посад слідчих у 2021 році підтверджені матеріалами справи, а саме штатним розкладом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на 2021 рік, який затверджений відповідними наказами Державного бюро розслідувань, що є наказами для службового користування (а.с. 103-108).

Стосовно тверджень позивача про підписання спірного наказу неуповноваженою особою, оскільки останній підписано директором Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, який не є суб`єктом призначення у розумінні ст. 91 Закону України «Про державну службу», суд зазначає наступне.

Законом України "Про державну службу" визначено дефініції "суб`єкт призначення" та "керівник державної служби".

Так, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну службу" керівник державної служби в державному органі (далі - керівник державної служби) - посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі.

Пунктом 7 частини 1 статті 2 Закону України " Про державну службу" визначено, що суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 12 Закону України "Про державної служби" директор Державного бюро розслідувань, зокрема, призначає на посади та звільняє з посад працівників центрального апарату Державного бюро розслідувань, директорів та заступників директорів територіальних управлінь Державного бюро розслідувань.

Відповідно до абзацу 8 пункту 3 розділу III Положення про Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві, затвердженого наказом ДБР директор ТУ ДБР призначає на посади та звільняє з посад працівників ТУ ДБР, крім тих, яких призначає директор ДБР.

Статтею 87 Закону України "Про державну службу" визначено, що звільнення на підставі частини першої цієї статті приймає суб`єкт призначення або керівник державної служби.

На підставі вищевикладеного, вбачається, що директор Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві є суб`єктом призначення державних службовців.

У зв`язку з цим, наказ від 24.02.2021 № 21-о/с виданий у межах наданих повноважень.

За таких обставин, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене та приписи ст.8 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними і ст.9 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі; перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Щодо позовних про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд зауважує, що такі позовні вимоги є похідними від позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення. Позаяк, судом встановлено правомірність оскаржуваного наказу, та такі позовні вимоги також задоволенню не підлягають.

Підстави для відшкодування судових витрат позивачу у порядку ст.139 КАС України відсутні.

Керуючись ст.ст. 9, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві про: визнання протиправним та скасування наказу директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, Титора Д.П. «Про звільнення ОСОБА_1 » від 24 лютого 2021 року № 21-ос щодо звільнення ОСОБА_1 з посади слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, 01 березня 2021 року у зв`язку зі скороченням штату державних службовців; поновлення ОСОБА_1 з 01.03.2021 на посаді, що є рівнозначною посаді слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Миколаєві; стягнення з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням проведених виплат відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ).

Відповідач - Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві (вул.Погранична, 9, м.Миколаїв, 54020, ).

Повний текст рішення складено та підписано 15.07.2021.

Суддя Вовченко О.А.