Справа № 360/2550/21
Суддя: Т.І. Чернявська
Дата ухвалення: 2021-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України

08 липня 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/2550/21

Луганський окружний адміністративний суд

у складі головуючого судді Чернявської Т.І.,

за участю

секретаря судового засідання Печегіної Є.Є.

та

представників сторін:

від позивача - не прибув

від відповідача - не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом

ОСОБА_1

до Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Луганського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 (далі позивач) до Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі відповідач), в якому позивач з урахуванням уточненої позовної заяви від 24 травня 2021 року (арк. спр. 41-45) просить:

- визнати протиправною бездіяльність Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо невидачі ОСОБА_1 як дружині померлого ОСОБА_2 посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби;

- зобов`язати Луганський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки видати ОСОБА_1 як дружині померлого ОСОБА_2 посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 27 жовтня 2020 року внаслідок коронавірусної хвороби (СОVID-19) помер її чоловік - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який працював завідувачем відділення гнійної хірургії у Комунальному некомерційному підприємстві Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня.

Згідно з актом від 08 лютого 2021 року спеціального розслідування нещасного випадку, гострого професійного захворювання (отруєння), аварії, що сталося 30 вересня 2020 року, спеціальна комісія, створена Головним управлінням Держпраці у Луганській області, одноголосно прийняла рішення визнати гостре професійне захворювання, що призвело до випадку смерті завідувача відділення Комунального некомерційного підприємства Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня ОСОБА_2 таким, що пов`язано з виробництвом.

Відповідно до частини шостої статті 39 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб у разі настання обставин, передбачених пунктом 2 частини другої цієї статті (у разі смерті працівника), під час дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19), медичний працівник, смерть якого настала внаслідок інфікування коронавірусною хворобою (СОVID-19), прирівнюється за своїм статусом до військовослужбовця, який проходив військову службу, смерть якого настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби. Члени сім`ї такого працівника, його батьки та утриманці користуються усіма правами та гарантіями, передбаченими законодавством України для членів сім`ї, батьків та утриманців військовослужбовців, які проходили військову службу та смерть яких настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби з урахуванням положень цього Закону.

Тобто, медичний працівник ОСОБА_2 , який помер від гострого професійного захворювання, пов`язаного з виробництвом, прирівнюється за своїм статусом до військовослужбовця, який проходив військову службу, смерть якого настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби.

Позивач як член сім`ї померлого, відповідно до частини шостої статті 39 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб користується всіма правами та гарантіями, передбаченими законодавством України для членів сім`ї військовослужбовців, які проходили військову службу та смерть яких настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби.

З урахуванням викладеного, 25 березня 2021 року позивачем до Сєвєродонецького міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки направлені заяви (із відповідними копіями документів) про видачу їй посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби.

02 квітня 2021 року позивачем отримано рішення про розгляд заяви ОСОБА_1 від 25 березня 2021 року про видачу посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби, винесене військовим комісаром Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки 02 квітня 2021 року за № ВПД-252 про відмову у видачі посвідчення у зв`язку з тим, що на момент смерті громадянин ОСОБА_2 не мав статусу військовослужбовця або резервіста, а також не значився як такий, що виконував обов`язки військової служби чи проходив військову службу.

06 квітня 2021 року позивачем отримано рішення про розгляд заяви ОСОБА_1 від 25 березня 2021 року про видачу посвідчення, винесене військовим комісаром Сєвєродонецького міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки 06 квітня 2021 року за № 672, яким позивачу запропоновано прибути до Сєвєродонецького міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки з оригіналами та копіями відповідних документів для подачі заяви для отримання посвідчення відповідно до Інструкції з діловодства у Збройних Силах України.

22 квітня 2021 року позивачем отримано відповідь Сєвєродонецького міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 22 квітня 2021 року за № 805 про те, що заяву позивача та копії документів розглянуто та надіслано до Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки для прийняття рішення про видачу відповідного посвідчення.

23 квітня 2021 року позивачем отримано рішення про розгляд заяви ОСОБА_1 від 20 квітня 2021 року про видачу посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби, винесене військовим комісаром Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки 23 квітня 2021 року за № ВПД-333 про відмову у видачі посвідчення у зв`язку з тим, що на момент смерті громадянин ОСОБА_2 не мав статусу військовослужбовця або резервіста, а також не значився як такий, що виконував обов`язки військової служби чи проходив військову службу.

З урахуванням викладеного, позивач просить задовольнити позовні вимоги.

Луганський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки адміністративний позов не визнав, про що подав відзив на позовну заяву від 11 червня 2021 року№ юг/193, в якому у задоволенні позовних вимог просить відмовити (арк. спр. 54-56).

В обґрунтування заперечень проти позову відповідач зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 498 «Деякі питання надання страхових виплат у разі захворювання або смерті медичних працівників у зв`язку з інфікуванням гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2» затверджено Порядок здійснення страхових виплат у разі захворювання або смерті медичних працівників у зв`язку з інфікуванням гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, та визначення їх розмірів (далі Порядок № 498) та Порядок використання фінансової допомоги Фондом соціального страхування України для проведення страхових виплат у разі захворювання або смерті медичних працівників у зв`язку з інфікуванням гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2.

З посиланням на пункти 3, 6, 7 Порядку № 498 та статтю 3 Сімейного кодексу України відповідач зазначив, що позивач під час звернення з заявою про видачу посвідчення, як дружині померлого військовослужбовця відповідно до Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» факт проживання позивача однією сім`єю з померлим у судовому порядку не встановлювався. Позивач не надала суду підтверджуючого факту, що є членом сім`ї померлого, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати позивача належною до складу сім`ї померлого медичного працівника відповідно до Сімейного кодексу України.

Також відповідач вказав, що норми статті 39 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» прирівнюють померлого внаслідок коронавірусної хвороби COVID-19 медичного працівника, за своїм статусом, до військовослужбовця, який проходив військову службу, смерть якого настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби. Але правовий статус військовослужбовця України має особливий (спеціальний) характер і визначається, як встановлена нормативними актами можливість мати та реалізовувати права і обов`язки у процесі проходження військової служби, а також здатність нести юридичну відповідальність за скоєнні правопорушення. Правовий статус військовослужбовців має особливості, пов`язані з покладенням на них обов`язків, щодо збройного захисту держави, з необхідністю беззаперечного виконання поставлених завдань у будь-яких умовах, у тому числі, з ризиком для життя. Саме ці обставини зумовлюють надання військовослужбовцям певних пільг і гарантій. Таким чином, у розумінні норм статті 39 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правовий статус військовослужбовця для медичного працівника передбачає: продовольче, речове та інше матеріальне забезпечення за встановленими нормами; безоплатну кваліфіковану медичну допомогу, санаторно-курортне лікування та відпочинок у санаторіях, пансіонатах і на туристських базах, тощо.

На підставі викладеного відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою від 19 травня 2021 року позовну заяву залишено без руху (арк. спр. 38).

Ухвалою від 31 травня 2021 року про відкриття провадження в адміністративній справі суд вирішив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні (арк. спр. 46-48).

У судове засідання сторони не прибули, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином (арк. спр. 51, 53, 67, 74-75). Позивач заявами від 16 червня 2021 року та від 05 липня 2021 року просила розглянути справу за її відсутності, відповідач причини неявки представника у судове засідання не повідомив (арк. спр. 60, 73).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 КАС України, судом встановлено таке.

05 серпня 1972 року між позивачем ОСОБА_3 , 1952 року народження, та ОСОБА_2 , 1952 року народження, укладено шлюб, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу від 05 серпня 1972 року серії НОМЕР_1 (арк. спр. 10).

27 жовтня 2020 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер у віці 68 років, про що свідчить свідоцтво про смерть від 28 жовтня 2020 року серії НОМЕР_2 (арк. спр. 9).

Згідно з актом розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку, гострого професійного захворювання (отруєння), аварії, що стався (сталося/сталася) 30 вересня 2020 року, затвердженим начальником Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці Король В.І. 08 лютого 2021 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 , працював завідувачем відділення гнійної хірургії Комунального некомерційного підприємства «Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня» Сєвєродонецької міської ради. Згідно з картою епідеміологічного обстеження № 474(х) лабораторно підтверджений випадок інфікування на COVID-19 завідувача відділення гнійної хірургії ОСОБА_2 стався за місцем роботи повітряно-краплинним шляхом під час надання медичної допомоги хворій гострою формою COVID-19 ОСОБА_4 , яка знаходилась на лікуванні у відділенні гнійної хірургії. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер від тяжких ускладнень поза шпитальної пневмонії, обумовленої гострим респіраторним захворюванням COVID-19. Згідно з висновком лікаря-профпатолога, експерта за напрямом «Профпатологія» при Департаменті охорони здоров`я, випадок захворювання на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2 (код МКХ-10 U07.1 2019-n-CoV) ОСОБА_2 пов`язаний з виконанням професійних обов`язків. Спеціальна комісія, встановивши обставини гострого професійного захворювання, враховуючи зібрану та досліджену в ході розслідування інформацію, шляхом голосування одноголосно прийняла рішення визнати гостре професійне захворювання, що призвело до випадку смерті завідувача відділення Комунального некомерційного підприємства «Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня» Сєвєродонецької міської ради ОСОБА_2 таким, що пов`язано з виробництвом (арк. спр. 11-24).

02 квітня 2021 року за вхідним № Н-59 до Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки ОСОБА_1 подано заяву від 25 березня 2021 року з необхідними документами про видачу посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби (арк. спр. 25-27, 28-30, 68).

Листом від 02 квітня 2021 року за № ВПД-252 Луганський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки повідомив позивачу, що на момент смерті громадянин ОСОБА_2 не мав статусу військовослужбовця або резервіста, а також не значився як такий, що виконував обов`язки військової служби чи проходив військову службу (арк. спр. 31-32, 69).

20 квітня 2021 року за вхідним № Н-485 до Сєвєродонецького міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки ОСОБА_1 подано заяву від 20 квітня 2021 року з необхідними документами про видачу посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби, у зв`язку зі смертю чоловіка ОСОБА_2 , медичного працівника, смерть якого настала внаслідок інфікування коронавірусною хворобою (COVID-19), прирівнюється за своїм статусом до військовослужбовця, який проходив військову службу, смерть якого настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби (арк. спр. 71).

Сєвєродонецький міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки листом від 20 квітня 2021 року за № 780 надіслав Луганському обласному територіальному центру комплектування та соціальної підтримки на розгляд документи для прийняття рішення щодо видачі посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби дружині ОСОБА_1 у зв`язку зі смертю її чоловіка ОСОБА_2 , медичного працівника, смерть якого настала внаслідок інфікування коронавірусною хворобою (COVID-19), прирівнюється за своїм статусом до військовослужбовця, який проходив військову службу, смерть якого настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби (арк. спр. 70).

Листом від 23 квітня 2021 року за № ВПД-333 Луганський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки вдруге повідомив позивачу, що на момент смерті громадянин ОСОБА_2 не мав статусу військовослужбовця або резервіста, а також не значився як такий, що виконував обов`язки військової служби чи проходив військову службу (арк. спр. 35, 72).

Станом на час вирішення даної адміністративної справи доказів видачі ОСОБА_1 посвідчення на право користування пільгами члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби суду не надано.

Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України від 6 квітня 2000 року № 1645-III «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі Закон № 1645-III), Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон № 3551-ХІІ) та постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 1993 року № 379 «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби» (далі Постанова № 379).

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 39 Закону № 1645-III визначені заходи правового і соціального захисту медичних та інших працівників, зайнятих у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

Так, згідно з частиною першою статті 39 Закону № 1645-III захворювання на інфекційні хвороби медичних та інших працівників, що пов`язані з виконанням професійних обов`язків в умовах підвищеного ризику зараження збудниками інфекційних хвороб (надання медичної допомоги хворим на інфекційні хвороби, роботи з живими збудниками та в осередках інфекційних хвороб, дезінфекційні заходи тощо), належать до професійних захворювань. Зазначені працівники державних і комунальних закладів охорони здоров`я та державних наукових установ підлягають обов`язковому державному страхуванню на випадок захворювання на інфекційну хворобу в порядку та на умовах, установлених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 39 Закону № 1645-III держава забезпечує страхові виплати в таких розмірах медичним працівникам державних і комунальних закладів охорони здоров`я: у разі смерті працівника - у 750-кратному розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

У разі настання обставин, передбачених пунктом 2 частини другої цієї статті, під час дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), медичний працівник, смерть якого настала внаслідок інфікування коронавірусною хворобою (COVID-19), прирівнюється за своїм статусом до військовослужбовця, який проходив військову службу, смерть якого настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби. Члени сім`ї такого працівника, його батьки та утриманці користуються усіма правами та гарантіями, передбаченими законодавством України для членів сім`ї, батьків та утриманців військовослужбовців, які проходили військову службу та смерть яких настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби з урахуванням положень цього Закону (частина шоста статті 39 Закону № 1645-III).

Отже, Законом чітко визначено, що члени сім`ї медичного працівника, смерть якого настала внаслідок інфікування коронавірусною хворобою (COVID-19), користуються усіма правами та гарантіями, передбаченими законодавством України для членів сім`ї, батьків та утриманців військовослужбовців, які проходили військову службу та смерть яких настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби з урахуванням положень цього Закону.

Закон № 3551-ХІІ визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Абзацом першим пункту 1 статті 10 Закону № 3551-ХІІ закріплено, що чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Згідно з абзацами шістнадцятим - двадцять другим пункту 1 статті 10 Закону № 3551-ХІІ до членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать: утриманці загиблого або того, хто пропав безвісти, яким у зв`язку з цим виплачується пенсія; батьки; один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні; діти, які не мають (і не мали) своїх сімей; діти, які мають свої сім`ї, але стали особами з інвалідністю до досягнення повноліття; діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 Постанови № 379 посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби (надалі - посвідчення), видаються батькам, дружині або чоловіку та дітям указаних військовослужбовців за зразками згідно з додатками № 1 і 2. Підставою для видачі посвідчення є документ, який підтверджує факт загибелі (смерті) чи пропажі безвісти військовослужбовця, виданий військовим комісаріатом.

Пунктом 2 Постанови № 379 Міністерству оборони наказано забезпечити виготовлення бланків посвідчень у необхідній кількості та видачу їх військовими комісаріатами членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби.

Оскільки в ході судового розгляду документально підтверджено, що ОСОБА_2 був медичним працівником, смерть якого настала внаслідок інфікування коронавірусною хворобою (COVID-19), і він законом прирівняний за своїм статусом до військовослужбовця, який проходив військову службу, смерть якого настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 як його дружина має право на отримання посвідчення на право користування пільгами члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби.

Посилання відповідача в обґрунтування заперечень проти позову на норми Порядку здійснення страхових виплат у разі захворювання або смерті медичних працівників у зв`язку з інфікуванням гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, та визначення їх розмірів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 498, суд вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки цей Порядок визначає механізм надання Фондом соціального страхування України (далі - Фонд) страхових виплат медичним працівникам державних і комунальних закладів охорони здоров`я у разі їх захворювання на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, та членам їх сімей у разі смерті медичного працівника внаслідок інфікування такою хворобою, передбачених статтею 39 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а також розміри таких страхових виплат.

Правове регулювання спірних правовідносин, які виникли між сторонами з приводу отримання позивачем посвідчення на право користування пільгами члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби, норми Порядку здійснення страхових виплат у разі захворювання або смерті медичних працівників у зв`язку з інфікуванням гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, та визначення їх розмірів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 498, не здійснюють.

Стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: […] визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; […].

Згідно з частиною другою статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Верховний Суд України у постанові від 24 листопада 2015 року по справі № П/800/259/15 (21-3538а15) зазначив, що сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити. Тобто бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим (№ рішення в ЄДРСР 54398764).

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Суд також зазначає, що відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З аналізу норм статей 5, 245 КАС України також вбачається, що захист прав у сфері публічно-правових відносин можливий у спосіб зобов`язання відповідача прийняти певне рішення чи зобов`язання вчинити певні дії.

Враховуючи встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що Луганський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки протиправно не видає ОСОБА_1 посвідчення на право користування пільгами члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби, чим допускає бездіяльність, яка порушує права позивача, за захистом яких вона звернулась до суду з цим позовом.

У зв`язку з цим суд вважає, що відповідача належить зобов`язати видати ОСОБА_1 посвідчення на право користування пільгами члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби, оскільки саме такий спосіб захисту відповідатиме об`єкту порушених прав позивача.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За встановлених в цій справі обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, оскільки в межах даної адміністративної справи основні (суттєві) аргументи позовної заяви є обґрунтованими, а відповідач як суб`єкт владних повноважень, на якого частиною другою статті 77 КАС України покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, не довів суду правомірність оскаржуваної бездіяльності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить належить задовольнити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (частина восьма статті 139 КАС України).

Станом на 01 січня 2021 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 2270,00 грн. Тобто, за одну вимогу немайнового характеру фізична особа мала сплатити судовий збір у розмірі 908,00 грн.

При зверненні до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір в розмірі 908,00 грн, що підтверджено квитанцією від 12 травня 2021 року № 0.0..1 (арк. спр. 6).

З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, відповідно до приписів частини першої статті 139 КАС України суд присуджує позивачу понесені нею і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (ідентифікаційний код 07668758, місцезнаходження: 93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Б. Ліщини, буд. 38) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, яка полягає у невидачі ОСОБА_1 посвідчення на право користування пільгами члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби.

Зобов`язати Луганський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки видати ОСОБА_1 посвідчення на право користування пільгами члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн (дев`ятсот вісім грн 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 243 КАС України повне рішення суду складено 13 липня 2021 року.

Суддя Т.І. Чернявська