Справа № 440/749/21
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2021-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2021 р. Справа № 440/749/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.03.2021, головуючий суддя І інстанції: Н.І. Слободянюк, м. Полтава, по справі № 440/749/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі по тексту ГУ ПФУ в Полтавській області, відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача у справі Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (рішення від 30.12.2020 року №281) щодо відмови зарахування до стажу роботи на посаді судді періоду навчання як проходження строкової військової служби та в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 50% до 54% суми суддівської винагороди за займаною посадою;

- зобов`язати відповідача у справі Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати до стажу роботи на посаді судді період навчання в Національній академії внутрішніх справ України як період проходження строкової військової служби 3 роки 10 місяців 27 днів (а не 1 рік 10 місяців 13 днів як період навчання) та провести позивачу перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 12.06.2020 року з розрахунку 54 (п`ятдесят чотирьох) відсотків суми суддівської винагороди за займаною посадою, а саме: посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за адміністративну посаду голови суду, зазначеної у довідці про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, що видана Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Полтавській області № 02/1582/2020 від 11.06.2020 року та провести відповідні виплати, починаючи з 12.06.2020 року з урахуванням раніше виплачених сум.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що вважає протиправною відмову відповідача у зарахуванні періоду навчання позивача в Національній академії внутрішніх справ України як періоду проходження строкової військової служби до стажу роботи на посаді судді, з огляду на положення статті 18 Закону України Про міліцію та статті 25 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, а також абзацу третього пункту 1 Указу Президента України №584/95 від 10 липня 1995 року Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів, який був чинний на час призначення позивача на посаду судді, та відповідно до якого до стажу, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, зараховується половина строку навчання та період проходження строкової військової служби. Враховуючи викладене, стверджує, що у відповідача були законні підстави для обчислення щомісячного довічного грошового утримання позивача як судді у відставці, виходячи зі стажу 22 роки 05 місяців 07 днів, в розмірі 54 відсотки суми суддівської винагороди відповідно до частини третьої статті 142 Закону України Про судоустрій і статус суддів.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 04.03.2021 року по справі № 440/749/21 відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, буд.66, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ідентифікаційний код 13967927) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.03.2021 року по справі № 440/749/21 скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що при призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці до стажу, який дає право на щомісячне довічне грошове утримання, відповідачем зараховано половину строку навчання в Національній академії внутрішніх справ, а саме 1 рік 10 місяців 13 днів, загальний стаж, який дає право на отримання щомісячного грошового утримання визначено 20 років, 4 місяці та 23 дні.

Разом з цим, як стверджує апелянт, посилаючись на положення абзацу третього пункту 1 Указу Президента України від 10.07.1995 №584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів", абзац другий пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 №865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів", а також ст. 24, ч.1 ст.25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (№2232-ХІІ), навчання в Національній академії внутрішніх справ України (3 роки 10 місяців 27 днів) прирівнюється до строкової військової служби, а тому весь строк його навчання має бути зараховано до вказаного стажу як період проходження військової служби. При цьому вказує, що такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 20.02.2018 у справі №П/9901/382/18 та від 01.10.2018 у справі №541/503/17, що не було взято до уваги судом першої інстанції, натомість здійснено вибіркове посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.11.2018 у справі № 9901/455/18.

За таких обставин вважає, що у відповідача були всі законні підстави для нарахування (в подальшому перерахунку) щомісячного довічного грошового утримання позивачу як судді у відставці, виходячи зі стажу 22 роки 5 місяця 7 днів, в розмірі 54 (п`ятдесят чотирьох) відсотків суми суддівської винагороди (заробітку) відповідно до ч. 3 ст.142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме в розмірі 54 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, тобто із збільшенням щомісячного довічного грошового утримання на два відсотки грошового утримання судді за кожний повний рік роботи на посаді судді.

Відповідач, в надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу просив відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Пояснив, що рішення ГУ ПФУ в Полтавській області від 30.12.2020 № 281, яким відмовлено ОСОБА_1 у проведенні перерахунку щомісячного грошового утримання судді у відставці згідно поданої ним заяви від 24.12.2020, мотивоване відсутню підстав для такого перерахунку, оскільки чинним законодавством України не передбачено зарахування до стажу роботи, що дає право на отримання щомісячного грошового утримання судді у відставці як періоду строкової військової служби періоду навчання у вищому навчальному закладі. У зв`язку з чим, вважає, що суд першої інстанції при винесення оскаржуваного рішення дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , а доводи, наведені позивачем в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та такими, що не відповідають чинному законодавству.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у період з 01 серпня 1994 року по 27 червня 1998 року навчався в Національній академії внутрішніх справ України та закінчив повний курс підготовки фахівців кваліфікаційного рівня Спеціаліст за спеціальністю Правознавство, що підтверджується копією диплому серії НОМЕР_2 , виданого Національною академією внутрішніх справ України 27 червня 1998 року, та додатку до вказаного диплому /а.с.30-31, 62-63/.

Відповідно до записів в трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 від 13 лютого 2001 року /а.с. 96-102/ ОСОБА_1 у Збройних Силах не служив; з 01 серпня 1994 року по 13 лютого 2001 року служив в органах внутрішніх справ України безперервно 06 років 06 місяців 12 днів (наказ навчального закладу № 291 від 25 липня 1994 року, наказ УМВС № 14ос від 13 лютого 2001 року).

Згідно з Витягом з послужного списку архівної особової справи колишнього лейтенанта міліції ОСОБА_1 , слідчого відділення Великобагачанського районного відділу Управління МВС України в Полтавській області № Х-146/115/12/022020 від 02 березня 2020 року /а.с. 17/, ОСОБА_1 у Збройних Силах не служив; з 01 серпня 1994 року по 13 лютого 2001 року служив в органах внутрішніх справ України, з них з 01 серпня 1994 року по 30 липня 1998 року в Національній академії внутрішніх справ, з 30 липня 1998 року по 13 лютого 2001 року на посаді слідчого відділення Великобагачанського районного відділу Управління МВС України в Полтавській області.

Указом Президента України "Про призначення суддів" №1367/2004 від 04 листопада 2004 року /а.с.66-69/ ОСОБА_1 призначено на посаду судді Великобагачанського районного суду Полтавської області строком на п`ять років.

Постановою Верховної Ради України "Про обрання суддів" №2280-VI від 20 травня 2010 року /а.с.64-65/ ОСОБА_1 обрано на посаду судді Великобагачанського районного суду Полтавської області безстроково.

Рішенням Вищої ради правосуддя №1804/0/15-20 від 11 червня 2020 року /а.с. 12, 77/ ОСОБА_1 звільнено з посади судді Великобагачанського районного суду Полтавської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Наказом Великобагачанського районного суду Полтавської області № 5ос від 11 червня 2020 року /а.с. 13, 78/ відраховано суддю ОСОБА_1 зі штату Великобагачанського районного суду Полтавської області 11 червня 2020 року у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Відповідно до розрахунку стажу роботи судді у відставці, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 , складеного Великобагачанським районним судом Полтавської області 07 липня 2020 року за вих №06-37/4/2020 /а.с. 15, 79/ загальний стаж роботи станом на 11 червня 2020 року становить 20 років 04 місяці 23 дня, з них: половина строку навчання в Національній академії внутрішніх справ з 01 серпня 1994 року по 14 червня 1996 року - 01 рік 10 місяців 13 днів; період роботи на посаді начальника юридичного відділу Великобагачанської районної державної адміністрації Полтавської області з 01 грудня 2001 року по 30 листопада 2004 року - 03 роки 00 місяців 00 днів; період роботи на посаді судді, голови Великобагачанського районного суду Полтавської області з 01 грудня 2004 року по 11 червня 2020 року - 15 років 04 місяці 23 дня.

ОСОБА_1 з 12 червня 2020 року призначено довічне грошове утримання судді у відставці згідно поданої ним заяви від 08 липня 2020 року та доданих до неї документів з урахуванням стажу судді 15 років 06 місяців 11 днів у розмірі 50 % від заробітку відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що підтверджується рішенням №16 від 14 липня 2020 року /а.с. 56-58/.

ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області із поясненнями від 23 грудня 2020 року /а.с.103-119/ та із заявою від 24 грудня 2020 року /а.с. 126-127/, в яких просив про перерахунок його довічного утримання, виходячи зі стажу 22 роки 05 місяців 07 днів внаслідок зарахування до спеціального стажу періоду навчання в повному обсязі, тобто 03 роки 10 місяців 27 днів, як строкову службу, а не навчання.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №281 від 30 грудня 2020 року /а.с. 40, 125/ відмовлено ОСОБА_1 у проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно поданої 24 грудня 2020 року заяви у зв`язку з відсутністю правових підстав. Вказане рішення обґрунтоване тим, що аналіз документів свідчить про відсутність права на зазначений вид перерахунку, оскільки зарахування до стажу служби роботи на посаді судді періоду проходження військової служби та періоду навчання за юридичною спеціальністю Законом України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII від 02 червня 2016 року не передбачено.

Не погодившись з вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у зарахуванні до стажу роботи на посаді всього періоду навчання як проходження строкової військової служби та в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 50% до 54% суми суддівської винагороди за займаною посадою, оскільки до стажу роботи позивача на посаді судді, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, підлягає зарахуванню як строкова військова служба не весь період навчання позивачем у військово-навчальному закладі, а лише 24 місяці цього навчання, так як такий загальний термін строкової військової служби був встановлений статтею 23 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу на момент проходження позивачем такого навчання, що свідчить про те, що загальний стаж роботи судді позивача, що дає йому право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання станом на момент звільнення, складає 20 років 06 місяців 11 днів, а тому розмір його щомісячного довічного грошового утримання становить відповідно до статті 142 України "Про судоустрій і статус суддів" 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Частиною першою статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України. Підставою для звільнення судді є, зокрема, подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII), в редакції, що діяла станом на момент виходу позивача у відставку та призначення йому щомісячного довічного грошового утримання.

В силу приписів частини першої статті 116 Закону №1402-VIII суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

За приписами статті 137 Закону №1402-VIII, до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; 2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Відповідно до частин першої - третьої статті 142 Закону №1402-VIII судді, які вийшли у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Водночас, відповідно до абз. 4 п. 34 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII за суддями, призначеними чи обраними на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігається визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 призначено на посаду судді Великобагачанського районного суду Полтавської області 04 листопада 2004 року.

Так, станом на день призначення позивача на посаду судді питання визначення стажу, який давав право на відставку було врегульовано статтею 43 Закону України "Про статус суддів" №2862-ХІІ від 15 грудня 1992 року (зі змінами, внесеними Законом України від 24 лютого 1994 року №4015-ХІІ "Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус суддів") (далі Закон № 2862-ХІІ) та Указом Президента України "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" № 584/95 від 10 липня 1995 року, (далі Указ №584/95)

Згідно з частиною першою статті 43 Закону № 2862-ХІІ кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень. Суддя також має право на відставку за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню виконання обов`язків.

Абзацом 2 ч. 4 ст. 43 Закону № 2862-ХІІ передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Відповідно до п. 1 Указу № 584/95 до стажу роботи, що давав судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховувались крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) (у редакції, чинній на момент вступу позивача до вищого навчального закладу) військова служба є почесним обов`язком кожного громадянина України, особливим видом державної служби, пов`язаної з виконанням громадянином України загального військового обов`язку і службою на конкурсно-контрактній основі у Збройних Силах України та інших військах, створених відповідно до законодавства України.

Встановлюються такі види військової служби:

- строкова військова служба;

- військова служба за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин;

- військова служба жінок за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин, прапорщиків і мічманів та офіцерського складу;

- військова служба за контрактом прапорщиків і мічманів;

- військова служба за контрактом курсантів (слухачів) військово-навчальних закладів і студентів кафедр військової підготовки (факультетів військової підготовки, відділень військової підготовки) вищих цивільних навчальних закладів;

- військова служба за контрактом офіцерського складу.

За приписами ст. 23 Закону № 2232-XII строки військової служби в календарному обчисленні встановлюються, зокрема: а) для солдатів і сержантів, які проходять строкову військову службу в Збройних Силах України, Національній гвардії України, Прикордонних військах України, інших військових формуваннях та Службі безпеки України, - 24 місяці (для осіб, які мають вищу освіту, - 12 місяців).

У розумінні ст. 61 Закону України «Про вищу освіту» від 01 липня 2014 року № 1556-VII курсанти є здобувачами вищої освіти.

Курсант - особа, яка в установленому порядку зарахована до вищого військового навчального закладу (закладу вищої освіти із специфічними умовами навчання), військового інституту як підрозділу закладу вищої освіти і навчається з метою здобуття вищої освіти за певним ступенем та якій присвоєно військове звання рядового, сержантського і старшинського складу або спеціальне звання рядового, молодшого начальницького складу або таке звання вона мала під час вступу на навчання. Статус курсанта може надаватися окремим категоріям осіб, які навчаються у невійськових закладах вищої освіти, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Особа, яка в установленому порядку зарахована до вищого військового навчального закладу (закладу вищої освіти із специфічними умовами навчання) з метою здобуття вищої освіти і має військове звання офіцерського складу або відповідне спеціальне звання середнього чи старшого начальницького складу, має статус слухача вищого військового навчального закладу (закладу вищої освіти із специфічними умовами навчання).

Як вбачається з матеріалів справи, з 01 серпня 1994 року по 30 липня 1998 року ОСОБА_1 навчався у Національній академії внутрішніх справ України, де отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» і здобув кваліфікацію юриста, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією диплома спеціаліста від 27 червня 1998 року серії НОМЕР_2 .

Так, як зазначено вище, в силу наведених вище положень п. 1 Указу № 584/95 до стажу роботи, що давав судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховувались крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

У розумінні норм Закону № 2232-XII строкову військову службу громадяни України проходять відповідно до законів України у Збройних Силах України та інших військових формуваннях з метою здобуття військово-облікової спеціальності, набуття практичних навичок і умінь для збройного захисту Вітчизни.

Аналіз наведених правових положень дає підстави для висновку, що військова підготовка проводиться з метою наповнення Збройних Сил України та інших військових формувань військовонавченими громадянами для виконання військового обов`язку в запасі у мирний час, обов`язків військової служби у воєнний час та для майбутньої професійної діяльності та проходження військової служби.

Разом з цим, як вбачається з наявного в матеріалах справи витягу з послужного списку архівної особової справи колишнього лейтенанта міліції ОСОБА_1 слідчого слідчого відділення Великобагачанського районного відділу Управління МВС України в Полтавській області позивач в Збройних Силах України не служив. Вказані обставини також підтверджуються відсутністю відповідного запису в трудовій книжці позивача, копію якої додано до матеріалів справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що в силу положень ст.ст. 2, 25 Закону № 2232-XII навчання у військово-навчальних закладах є видом військової служби і прирівнюється курсантам як строкова військова служба.

Разом з цим, ані приписами Закону № 1402-VIII, ані положеннями Указу № 584/95 під час визначення стажу роботи, який дає право на відставку судді, таке прирівнення та ототожнення не передбачено.

Крім того, як вбачається з наявного в матеріалах справи розрахунку стажу роботи судді у відставці, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 , виданого Великобагачанським районним судом Полтавської області, до вказаного стажу позивача зараховано половину строку навчання в Національній академії внутрішніх справ України (1 рік 10 місяців 13 днів), що в свою чергу перевищує 12 місяців, передбачених ст. 23 Закону № 2232-XII.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_1 до стажу роботи судді у відставці, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання, відповідно до п.1 Указу № 584/95 зараховано половину строку навчання у Національній академії внутрішніх справ України, колегія суддів вважає, що саме цей період відповідно до Закону №2232-XII не може бути зарахований до вказаного стажу як строкова військова служба.

Посилання позивача на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 20.02.2018 по справі № П/9901/382/18 колегія суддів є неприйнятним, оскільки як встановлено судом апеляційної інстанції з Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2018 вказане рішення Верховного Суду було скасовано та прийнято постанову, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Так само відсутні підстави для врахування судом при вирішенні даної справи висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 01.10.2018 по справі № 541/503/17, оскільки правовідносини в ній не є тотожними правовідносинам у справі, що розглядається, так як спірним у вказаній справі було питання зарахування періоду проходження строкової військової служби та половини строку навчання за денною формою у вищому навчальному закладі, а не прирівнення строку навчання у вищому навчальному закладі до строку проходження строкової військової служби.

З огляду на викладене, враховуючи наведені вище обставини щодо неможливості зарахування всього строку навчання у Національній академії внутрішніх справ України як строку проходження військової служби до стажу роботи судді у відставці, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для визнання протиправними дій ГУ ПФУ України в Полтавській області (рішення від 30 грудня 2020 року №281) щодо відмови у зарахуванні до стажу роботи на посаді всього періоду навчання як проходження строкової військової служби та в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 50% до 54% суми суддівської винагороди за займаною посадою та зобов`язання відповідача зарахувати позивачу до стажу роботи на посаді судді період навчання в Національній академії внутрішніх справ України як період проходження строкової військової та провести у зв`язку з цим відповідний перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з розрахунку 54 % суми суддівської винагороди за займаною посадою.

У зв`язку з чим, відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України", суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст. 241, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329, 370, 383 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.03.2021 по справі № 440/749/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) В.Б. Русанова С.П. Жигилій