Справа № 640/17952/19
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2021-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2021 року м. Київ № 640/17952/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Національного агентства з питань запобігання корупції

про визнання протиправним та скасування рішення

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції (далі по тексту - відповідач), адреса: 01103, місто Київ, бульвар Дружби Народів, будинок 28, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Національного агентства з питань запобігання корупції від 26 липня 2019 року №2188 «Про проведення повної перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2018 рік» відносно ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що будучи в 2018 році депутатом Київської міської ради та директором комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд», позивачем у строк до 01 квітня 2019 року було вчасно подано щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі по тексту - декларація) за 2018 рік, в якій зазначено майновий стан, за 2016 та 2017 роки, як вказує позивач, ним також було подано відповідні декларації.

Проте, як стверджує позивач, за відсутності достатніх підстав відповідачем прийнято рішення про проведення повної перевірки щорічної декларації, поданої позивачем за 2018 рік та листом від 02 серпня 2019 року запропоновано надати документи та інформацію, що стосуються поданої декларації.

Позивач наголошує, що він не займає відповідальне або особливо відповідальне становище, а тому, на переконання позивача, оскаржуване рішення відповідача є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Більш того, у своїй позовній заяві позивач послався на те, що оскаржуваним рішенням порушуються його права, що стало підставою для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що на адресу відповідача надійшло повідомлення стосовно відображення у декларації позивача недостовірних відомостей, зокрема, щодо того, що позивачем не зазначено у розділі 11 декларації за 2018 рік відомостей про дохід, а саме, отриманий від відчуження рухомого майна у сумі 47 000,00 грн та отриманий від відчуження корпоративних прав ТОВ «Орбіта - Груп» у сумі 503 500 00 грн.

Як стверджує представник відповідача, вказана інформація підтверджується відомостями з Національної автоматизованої інформаційної системи департаменту Державної автомобільної інспекції МВС України та повідомленням про суттєві зміни в майновому стані щодо відчуження цінних паперів та корпоративних прав, яке міститься в Єдиному державному реєстрі декларацій, подане позивачем 24 липня 2018 року.

Враховуючи вказані обставини, як зазначає представник відповідача, інформація наведена в повідомленні містить фактичні дані, які можуть бути перевірені, є підставою для проведення повної перевірки декларації позивача.

Крім того, представник відповідача вказав, що повідомлення від суб`єкта звернення стосовно позивача є повідомленням викривача про корупцію, в якій міститься інформація про викривача, а тому інформація про нього може бути надана лише за його згодою.

На підставі викладеного, на переконання представника відповідача, оскаржуване рішення прийняте відповідачем відповідно до вимоги законодавством, а тому позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Також, представник відповідача зазначив, що позивачем не зазначено, які саме його права були порушені оскаржуваним рішенням, останнє не створює, а отже, на думку представника відповідача, не порушує права позивача.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду адміністративної справи №640/17952/19 визначено суддю Окружного адміністративного суду міста Києва Патратій О.В.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року відкрито провадження у справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до статей 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України за наявними в матеріалах судової справи доказами після спливу строків для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 жовтня 2019 року клопотання Національного агентства з питань запобігання корупції про розгляд справи в судовому засіданні за правилами загального позовного провадження у справі залишено без задоволення.

Розпорядженням керівника апарату Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2021 року №372 адміністративна справа №640/17952/19 передана на повторний автоматичний розподіл між суддями у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Патратій О.В.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду адміністративної справи №640/17952/19 визначено суддю Окружного адміністративного суду міста Києва Гарника К.Ю.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 квітня 2021 року адміністративна справа №640/17952/19 прийнята до свого провадження та вирішено продовжити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Суд зазначає, що 12 листопада 2020 року на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача, в якому останній просить закрити провадження у справі, з тих підстав, що після прийняття рішення Конституційним Судом України від 27 жовтня 2020 року №13-р/2020, дану справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З цього приводу, слід зазначити наступне.

Відповідно до приписів статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-VIII закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, спірні правовідносини виникли у 2019 році, натомість рішення Конституційного Суду України, на яке посилається представник відповідача у клопотанні про закриття провадження у справі, прийнято 27 жовтня 2020 року.

Наведене свідчить, що на момент виникнення спірних правовідносин та звернення позивача до суду з даним позовом норми законодавства, що були визнані рішенням Конституційного Суду України № 13-р/2020 від 27 жовтня 2020 року неконституційними, були чинними та підлягали застосуванню та відповідно створювали юридичні наслідки для позивача.

Разом з цим, суд зазначає, що відповідно до положень статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Аналогічна правова норма регламентована статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України, якою визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

При цьому, згідно з положеннями частини 3 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

З аналізу вищевикладеного слідує, що саме позивач, звертаючись до суду з позовною заявою вирішує, чи порушуються його права, свободи та інтереси рішенням, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, а суд за результатом розгляду справи вирішує чи є ці доводи обґрунтованими та чи підлягають захисту судом порушені права, свободи та інтереси особи, яка звернулась до суду. Водночас, нормами чинного законодавства не передбачено права відповідача вирішувати чи може бути оскаржуване позивачем рішення предметом спору та чи порушуються права, свободи та інтереси останнього таким рішенням.

За таких підстав, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для закриття провадження у справі, а тому даний спір підлягає вирішенню судом з ухваленням остаточного рішення суду по суті заявлених позовних вимог.

Так, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Судом встановлено, вбачається з матеріалів справи та проти чого не заперечували сторони у справі, позивач станом на 2018 року мав статус депутата Київської міської ради та займав посаду директора Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлобуд».

На виконання вимог Закону України «Про запобігання корупції» позивачем 28 березня 2019 року подано декларацію за 2018 рік (https://public.nazk.gov.ua/documents/47afd05d-97d7-4ff4-adfa-adffb26e13f3).

НАЗК прийнято рішення від 26 липня 2019 року №2188 «Про проведення повної перевірки декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» у тому числі декларації за 2018 рік, яка подана позивачем (Т.1, арк. 22-23,24-25).

У зв`язку з чим, листом від 02 серпня 2019 року №41-01/61250/19 позивачу запропоновано надати пояснення та належним чином завірені копії підтвердних документів , за переліком, зазначеним у цьому листі.

Як стверджує позивач, не отримавши копію вказаного рішення НАЗК, 14 серпня 2019 року він направив на адресу відповідача заяву, в якій просив надіслати на його адресу належним чином засвідчену копію цього рішення, проте, у зв`язку з не отриманням відповіді на свою заяву та вважаючи, що відповідачем порушені його права, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень визначає Закон України «Про запобігання корупції» № 1700-VII від 14 жовтня 2014 року (надалі - Закон України № 1700-VII від 14.10.2014).

Суд звертає увагу, що під час вирішення даного спору по суті, судом застосовуються положення Закону в редакції, які діяла на момент виникнення спірних правовідносин.

Положеннями статті 50 Закону України № 1700-VII від 14.10.2014 визначено, що повна перевірка декларації полягає у з`ясуванні достовірності задекларованих відомостей, точності оцінки задекларованих активів, перевірці на наявність конфлікту інтересів та ознак незаконного збагачення і може здійснюватися у період здійснення суб`єктом декларування діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, а також протягом трьох років після припинення такої діяльності.

Обов`язковій повній перевірці підлягають декларації службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, суб`єктів декларування, які займають посади, пов`язані з високим рівнем корупційних ризиків, перелік яких затверджується Національним агентством.

Обов`язковій повній перевірці також підлягають декларації, подані іншими суб`єктами декларування, у разі виявлення у них невідповідностей за результатами логічного та арифметичного контролю.

Національне агентство проводить повну перевірку декларації, а також самостійно проводить повну перевірку інформації, яка підлягає відображенню в декларації, щодо членів сім`ї суб`єкта декларування у випадках, передбачених частиною сьомою статті 46 цього Закону.

Національне агентство проводить перевірку декларації на підставі інформації, отриманої від фізичних та юридичних осіб, із засобів масової інформації та інших джерел, про можливе відображення у декларації недостовірних відомостей.

Механізм проведення Національним агентством з питань запобігання корупції контролю та повної перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відповідно до статей 48 та 50 Закону України «Про запобігання корупції» № 1700-VII від 14 жовтня 2014 року визначався Порядком проведення контролю та повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що затверджений рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції №56 від 10 лютого 2017 року, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин (надалі - Порядок № 56).

Відповідно до пункту 2 розділу І Порядку №56 достовірність задекларованих відомостей - відповідність дійсності відомостей, зазначених у декларації суб`єкта декларування, у разі невстановлення Національним агентством недостовірності задекларованих відомостей у встановленому Законом порядку шляхом здійснення контролю та повної перевірки декларації; недостовірність задекларованих відомостей - невідповідність дійсності відомостей, зазначених у декларації суб`єкта декларування, що встановлюється на підставі відомостей, отриманих Національним агентством у встановленому Законом порядку шляхом здійснення контролю та повної перевірки декларації.

Відповідно до пункту 1 розділу ІІІ Порядку № 56 повна перевірка декларації може проводитися у період здійснення суб`єктом декларування діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, а також протягом трьох років після припинення такої діяльності і полягає у: 1) з`ясуванні достовірності задекларованих відомостей; 2) з`ясуванні точності оцінки задекларованих активів; 3) перевірці на наявність конфлікту інтересів; 4) перевірці на наявність ознак незаконного збагачення.

Повна перевірка декларацій (декларації) проводиться за рішенням Національного агентства, в якому надається доручення його члену провести повну перевірку декларацій (декларації) (далі - Рішення про проведення перевірки) через працівників структурного підрозділу його апарату, діяльність яких пов`язана зі здійсненням такої функції Національного агентства. Рішення про проведення перевірки повинно містити інформацію, яка дає змогу ідентифікувати декларацію (декларації), щодо якої (яких) проводиться повна перевірка, та суб`єкта (суб`єктів) декларування, який (які) подав (подали) таку (такі) декларацію (декларації), якщо інше не передбачено цим Порядком.

Рішення про проведення перевірки декларацій, що приймається Національним агентством на підставі абзацу другого частини першої статті 50 Закону, може бути прийнято стосовно поданих станом на дату прийняття такого рішення декларацій, які підлягають повній перевірці на цій підставі, без наведення інформації, що дає змогу ідентифікувати декларацію (декларації), щодо якої (яких) проводиться повна перевірка, та суб`єкта (суб`єктів) декларування, який (які) подав (подали) таку (такі) декларацію (декларації).

Рішення про проведення перевірки повинно бути належним чином обґрунтоване посиланням на визначену Законом підставу повної перевірки декларації або декларацій - у разі прийняття Рішення про проведення перевірки щодо більш як одної декларації на одній визначеній Законом підставі. Рішення про проведення повної перевірки на підставі абзацу п`ятого частини першої статті 50 Закону також повинно містити обґрунтування, передбачене пунктом 3 цього розділу.

Підпунктом 4 пункту 3 Розділу ІІІ Порядку №56 передбачалось, що рішення про проведення перевірки приймається на визначених Законом підставах у випадку, якщо Національне агентство отримало від фізичних чи юридичних осіб, із засобів масової інформації та інших джерел інформацію про можливе відображення у декларації недостовірних відомостей. Така інформація повинна стосуватися конкретного суб`єкта декларування та містити фактичні дані, що можуть бути перевірені.

Згідно з пунктом 4 Розділу ІІІ Порядку №56 у разі отримання Національним агентством відповідно до підпункту 4 пункту 3 цього розділу інформації про можливе відображення у декларації недостовірних відомостей Національне агентство упродовж 15 робочих днів з дня отримання такої інформації вирішує питання щодо проведення повної перевірки декларації.

У разі прийняття на підставі підпункту 4 пункту 3 цього розділу Рішення про проведення перевірки декларації таке рішення повинно містити обґрунтування того, що: 1) отримана інформація стосується конкретного суб`єкта декларування та містить фактичні дані, що можуть бути перевірені; 2) необхідно провести повну перевірку конкретної декларації суб`єкта декларування; 3) відповідність дійсності відомостей, щодо недостовірності яких одержано інформацію, не встановлено раніше у передбаченому Законом порядку.

У відповідності до пункту 5 Розділу ІІІ Порядку № 56 Національне агентство при проведенні повної перевірки декларації проводить перевірку всіх відомостей, що відображені в декларації, відповідно до пункту 1 цього розділу, якщо інше не визначено цим Порядком.

Аналіз наведених вище положень Порядку №56 дозволяє дійти висновку, що рішення про проведення повної перевірки декларації НАЗК може бути прийнято у разі, якщо:

1) суб`єкт декларування, здійснює діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування;

2) до НАЗК надійшла інформація від фізичних або юридичних осіб про відображення у декларації недостовірних відомостей.

Як встановлено судом, позивач станом на момент виникнення спірних правовідносин був суб`єктом декларування та здійснював діяльність, пов`язану з виконанням функцій місцевого самоврядування, оскільки перебував у статусі депутата Київської міської ради.

В свою чергу, НАЗК стверджує, що на його адресу надійшла інформація стосовно відображення у декларації позивача недостовірних відомостей, а саме у розділі 11 «Доходи в тому числі подарунки» декларації за 2018 рік позивач не зазначив відомості про дохід отриманий від відчуження рухомого майна у сумі 47 000,00 грн та отриманий від відчуження корпоративних прав ТОВ «Орбіта - Груп» у сумі 503 500 00 грн.

Варто наголосити, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру декларацій позивач 24 липня 2018 року подав повідомлення про суттєві зміни в майновому стані, відповідно до якого 20 липня 2018 року ним отримано дохід від відчуження цінних паперів та корпоративних прав у розмірі 503500,00 грн (https://public.nazk.gov.ua/documents/e920be4e-a373-473b-8a69-d31a7c24c7c1).

Крім того, згідно наявної в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу транспортного засобу від 21 вересня 2018 року позивач продав (передав у власність) іншій фізичній особі транспортний засіб марки HONDA модель ACCORD, номерний знак НОМЕР_1 за ціною 47000,00 грн, тобто, отримав дохід від відчуження рухомого майна на вказану суму.

Зважаючи на те, що сума отриманого доходу не перевищувала 50 розмірів неоподатковуваного доходів мінімуму, у позивача був відсутній обов`язок подавати повідомлення про суттєві зміни у майновому стані у 2018 році в частині отриманого доходу від відчуження рухомого майна.

В свою чергу, слід наголосити, що відповідно до положень статті 46 Закону України «Про запобігання корупції» № 1700-VII від 14 жовтня 2014 року у декларації зазначаються відомості про отримані (нараховані) доходи, у тому числі доходи у вигляді заробітної плати (грошового забезпечення), отримані як за основним місцем роботи, так і за сумісництвом, гонорари, дивіденди, проценти, роялті, страхові виплати, благодійна допомога, пенсія, доходи від відчуження цінних паперів та корпоративних прав, подарунки та інші доходи. Такі відомості включають дані про вид доходу, джерело доходу та його розмір. Відомості щодо подарунка зазначаються лише у разі, якщо його вартість перевищує п`ять прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня звітного року, а для подарунків у вигляді грошових коштів - якщо розмір таких подарунків, отриманих від однієї особи (групи осіб) протягом року, перевищує п`ять прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня звітного року;

Між тим, як вбачається з поданої позивачем декларації за звітний період - 2018 рік, останнім не відображено у декларації відомостей про отриманий у липні та вересні 2018 року дохід від відчуження рухомого майна у сумі 47 000,00 грн та від відчуження корпоративних прав ТОВ «Орбіта - Груп» у сумі 503 500 00 грн.

В свою чергу, як стверджує відповідач, відомості щодо зазначення недостовірних даних у декларації за 2018 року, поданої позивачем, були отримані НАЗК від особи, інформація про яку, в силу статті 53 Закону України «Про запобігання корупції» № 1700-VII від 14 жовтня 2014 року, за відсутності згоди цієї особи не може бути розголошена.

Таким чином, судом встановлено, що позивачем не було зазначено у декларації за 2018 рік даних про усі отримані ним доходи в 2018 році, у зв`язку з чим, суд вважає обгрунтованою позицію відповідача про наявність правових підстав для прийняття оскаржуваного рішення.

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача про відсутність порушеного права позивача, та зауважує, що метою судового захисту порушеного права є вирішення між сторонами правового конфлікту, припинення публічно-правового спору та використання дієвого способу захисту (відновлення) порушеного права.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд вважає, що оскаржуване рішення безпосередньо впливає на права та законні інтереси позивача, але з урахуванням встановлених судом обставин, суд приходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На переконання суду, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 257, 262, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя К.Ю. Гарник