Справа № 300/1722/19
Суддя: Скільський І.І.
Дата ухвалення: 2021-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" травня 2021 р. справа № 300/1722/19
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Скільського І.І.,
секретаря судового засідання - Гевак Л.І.,
представників позивача - Микитин Л.Й., Москалюк О.Ю.,
представника відповідача - Лаврука В.В.,
ВСТАНОВИВ:
Позовні вимоги мотивовані тим, що в порушенням вимог чинного законодавства, відповідачем протиправно визначено податкові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та, відповідно, застосовано штрафні санкції.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду в задоволенні клопотання Державної установи «Коломийська виправна колонія (№41)» про зменшення розміру належних до оплати судових витрат відмовлено, позовну заяву залишено без руху, а позивачу наданий десятиденний строк з дня вручення даної ухвали для усунення недоліків позовної заяви (т.1, а.с.83-86).
У строк установлений судом позивач усунув недоліки позовної заяви, а тому ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами загального позовного провадження (т.1, а.с.1-2).
Ухвалою суду підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті (т.1,а.с.120-121).
Також ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду замінено відповідача - Головне управління ДФС в Івано-Франківській області його правонаступником - Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області (т.3,а.с.147-148).
Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, з підстав викладених в позовній заяві та додаткових поясненнях. Суду пояснили, що висновки контролюючого органу висвітлені в акті проведеної перевірки, якими встановлено порушення вимог податкового законодавства, вважають безпідставними та не погоджуються з ними. Зазначили, що в даних правовідносинах позивач не є роботодавцем, а особи засуджені до позбавлення волі, на їх переконання, не є найманими працівниками. Позиція податкового органу про необхідність нарахування податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб є незаконною, оскільки під час перевірки не враховано наявності правових підстав щодо працевлаштування засуджених, а самі засуджені у зазначений період не перебували ні в трудових, ні в цивільно-правових відносинах з установою, відповідно і питання сплати з доходів таких осіб єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є протиправним. Вказали, що позивачем укладено договори з іншими суб`єктами господарювання про надання робочої сили засуджених, а установою тільки створено умови для їх залучення, у зв`язку з чим підстави для сплати єдиного внеску у позивача відсутні. Окрім цього вказали на помилковість застосування до позивача штрафних санкцій в порядку статті 127 ПК України, оскільки відповідальність за несплату суми грошових зобов`язань передбачено статтею 126 ПК України. Тому оскаржені рішення контролюючого органу є протиправними та підлягають скасуванню.
Представник відповідача в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечив з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях, які містяться в матеріалах справи. Зазначив, що перевіркою позивача встановлено несвоєчасне перерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб з заробітної плати вільнонайманих працівників та осіб, які відбувають покарання, встановлено заборгованість по сплаті даного платежу та не нарахування і несплата єдиного внеску з сум заробітної плати особам, які відбувають покарання, у зв`язку з чим відповідачем правомірно визначено суми податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування і застосовано штрафні санкції та пеню. Вказав, що про правомірність висновків податкового органу, що засуджені до позбавлення волі, є найманими працівниками з особливим статусом та обмеженими трудовими правами, а виправна колонія в цих трудових відносинах виступає роботодавцем, а відтак і податковим агентом, на якого покладається обов`язок з утримання та сплати сум податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску із заробітної плати таких осіб і законність застосування штрафних санкцій на підставі статті 127 ПК України. Таким чином контролюючим органом правомірно прийнято оскаржувані рішення. На підставі наведеного представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову повністю.
Розглянувши матеріали адміністративної справи в порядку загального позовного провадження, заслухавши представників сторін, дослідивши і оцінивши докази, суд зазначає наступне.
На підставі ст.19, п.20.1 ст.20, ст.77, п.82.1 ст.82 глави 8 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (зі змінами та доповненнями), відповідно до наказу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області №501 від 01.04.2019, направлення на перевірку №497 від 15.04.2019, головним державним ревізором-інспектором відділу контрольно-перевірочної роботи юридичних осіб управління податків і зборів з фізичних осіб Головного управління ДФС в Івано-Франківській області Данилюк Н.П., проведена документальна планова виїзна перевірка Державної установи «Коломийська виправна колонія (№41)» за період з 01.01.2017 по 31.12.2018 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), на підставі податкових декларацій (розрахунків), первинних документів, які використовуються в податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог чинного законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної фіскальної служби та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, відповідно до затвердженого плану перевірки.
За результатами перевірки складено акт перевірки №425/09-19-13-06/08563613 від 16.05.2019 (т. 1, а.с.10-27).
Відповідно до висновків акта перевірки №425/09-19-13-06/08563613 від 16.05.2019, відповідач встановив порушення позивачем:
- вимог п.176.2, ст.176 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VІ із змінами та доповненнями - подання з недостовірними даними податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку (форма №1ДФ) за період з 01.01.2017 по 31.12.2018;
- вимог п.1 частини першої ст.7, пункт 4 частини другої статті 6, пункти 1 та 2 частини другої статті 6, частину другу статті 9, частину восьму статті 9 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в результаті чого перевіркою донараховано єдиний внесок за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року в сумі 448355,38 грн.;
27.05.2019 позивач надав відповідачу заперечення на акт перевірки №425/09-19-13-06/08563613 від 16.05.2019 (т.1, а.с.49-52).
Відповідно до відповіді ГУ ДФС в Івано-Франківській області висновки акту перевірки №425/09-19-13-06/08563613 від 16.05.2019 залишено без змін (т.1, а.с.53-56).
03.06.2019 відповідачем винесено податкові повідомлення рішення:
Позивач не погоджуючись з винесеними ГУ ДФС в Івано-Франківській області податковими повідомленнями-рішеннями, рішеннями про застосування штрафних санкцій та вимогою про сплату боргу, 21.06.2019 подав до Державної фіскальної служби України скарги на вищезазначені рішення та вимогу (т.1, 66-73).
Не погодившись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, рішеннями про застосування штрафних санкцій вимогою про сплату боргу, позивач оскаржив їх у судовому порядку.
Надаючи правову оцінку, що склалася між сторонами суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 162 ПК України платниками податку на доходи фізичних осіб є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.
Об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (підпункт 163.1.1 пункту 163.1 статті 163 ПК України).
Ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.6 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами, якщо база оподаткування для місячного оподатковуваного доходу не перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року (далі у цьому пункті - мінімальна заробітна плата) (пункт 167.1 статті 167 ПК України).
Згідно з пунктом 164.1 статті 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.
Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
Відповідно до підпункту 164.1.1 пункту 164.1 статті 164 ПК України, загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.
За приписами підпункту 164.2.1 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).
Відповідно до пункту 6 частини другої статті 13 Закону України « Про Державну кримінально-виконавчу службу в Україні» трудові відносини засуджених регулюються законодавством про працю з урахуванням вимог кримінально-виконавчого законодавства.
Кримінально-виконавчим кодексом України (далі КВК України) визначено, що засуджені зобов`язані виконувати встановлені законодавством обов`язки громадян України (частина перша статті 9).
Відповідно до частини першої статті 118 КВК України засуджені до позбавлення волі мають право працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії.
Засуджені залучаються до суспільно корисної праці з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції.
Адміністрація зобов`язана створювати умови, що дають змогу засудженим займатися суспільно корисною оплачуваною працею.
Законом «Про внесення змін до Кримінально-виконавчого кодексу України щодо адаптації правового статусу засудженого до європейських стандартів» №1186-VI від 08.04.2014 частину першу статті 118 доповнено абзацом третім згідно якого праця засуджених регламентується Кодексом законів про працю України. Згідно з частиною першою статті 120 КВК України праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.
Особи, які відбувають покарання у виправних колоніях, із нарахованого їм заробітку, пенсій та іншого доходу відшкодовують комунально-побутові та інші надані послуги. Відшкодування засудженими витрат на послуги провадиться після відрахування прибуткового податку і аліментів (ч.1, ч.2 ст. 121 КВК України).
Відповідно до пункту 1.2. Інструкції №396/5 засуджені залучаються до праці: у центрах трудової адаптації; у майстернях, підсобних господарствах установ та слідчих ізоляторів; на підприємствах установ виконання покарань; на підприємствах державної або інших форм власності за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції відповідно до укладених угод між установою, де відбуває покарання засуджений, та замовником; на роботах з господарського обслуговування установ та слідчих ізоляторів.
Праця засуджених організовується з додержанням правил охорони праці, техніки безпеки і виробничої санітарії, встановлених законодавством про працю (пункт 1.3 Інструкції №396/5).
Згідно пункту 3.1. Інструкції №396/5 засуджені до позбавлення волі працюють у місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією установи. Засуджені залучаються до суспільно корисної праці з урахуванням наявних виробничих потужностей залежно від статі, віку, працездатності, стану здоров`я, спеціальності.
У пункті 5.1 Інструкції №396/5 визначено, що праця засуджених оплачується відповідно до її кількості і якості.
Підприємства установ розраховують тарифні ставки, посадові оклади для диференціації оплати праці залежно від професії і кваліфікації засуджених, складності й умов виконуваних ними робіт.
Заробітна плата, нарахована засудженим, за умови виконання ними норми виробітку (денної, тижневої, місячної) або тривалості робочого часу (у тому числі при залученні до робіт на підприємствах державної або інших форм власності) не може бути менше законодавчо встановленого мінімального розміру заробітної плати.
Відповідно до пункту 6.3 зазначеної Інструкції відрахування та відшкодування із заробітної плати засуджених здійснюється відповідно до законодавства з дотриманням такої черговості: податок з доходів фізичних осіб; аліменти; вартість одягу, взуття, білизни (крім вартості спецодягу); вартість харчування, комунально-побутових та інших наданих послуг (крім вартості спецхарчування); за виконавчими листами на користь громадян; за виконавчими листами на користь юридичних осіб; відшкодування матеріальних збитків, заподіяних засудженими державі під час відбування покарання.
Таким чином, системний аналіз вказаних законодавчих норм дає підстави для висновку про те, що засуджені до позбавлення волі з метою залучення до суспільно корисної праці виконують трудові функції в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії, в результаті чого їм забезпечується відповідна компенсація за виконану роботу, тобто заробітна плата, а також додержання правил охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії та інших умов, встановлених законодавством про працю.
Примусовість характеру трудових відносин засуджених, а також мета їх виправлення та перевиховання зумовлює особливість регулювання таких відносин шляхом поєднання норм законодавства про працю та вимог кримінально-виконавчого законодавства, що, однак, не позбавляє виплачених засудженим сум доходу за виконану ними роботу ознак заробітної плати. Норми податкового законодавства не встановлюють будь-яких особливостей оподаткування доходів фізичних осіб, які відбувають покарання у вигляді позбавлення волі і отримують заробітну плату за виконання суспільно корисної праці. У зв`язку з чим обкладення цих доходів податком здійснюється у загальному порядку.
Відповідно до пункту 176.2 ПК України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані:
а) своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок;
б) подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.
Відповідно до статті 122 Кримінально-виконавчого кодексу України, засуджені до позбавлення волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Засуджені мають право на загальних підставах на призначення та отримання пенсії за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених законодавством про пенсійне забезпечення.
Таким чином, позивач, як податковий агент, зобов`язаний своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу (заробітної плати) засуджених до позбавлення волі, а також єдиний внесок, незалежно від укладення письмового трудового договору із засудженими. Також позивач, як податковий агент, зобов`язаний подавати у строки, встановлені законодавством, відповідну звітність. У випадку невиконання цих обов`язків нести визначену законодавством відповідальність.
Також суд зазначає, що Верховний Суд у постановах від 3 березня 2020 року (справа №440/1512/19), від 17 березня 2020 року (справа №809/710/17), від 3 квітня 2020 року (справа №580/908/19) вже висловив позицію щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, зробивши висновок, що особи, засуджені до позбавлення волі, є найманими працівниками з особливим статусом та обмеженими трудовими правами, а виправна колонія в цих трудових відносинах виступає роботодавцем, а відтак є зобов`язаною нарахувати, утримати та сплатити суми єдиного внеску із заробітної плати таких осіб.
Крім того Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 14.08.2020 (справа №160/2602/19) зазначив, що особливість фінансування виправної колонії, організації роботи, забезпечення штатними документами тощо жодним чином не скасовує обов`язок виправної колонії сплачувати податки та збори і подавати у повному обсязі звітність. Право на працю засуджених до позбавлення волі реалізується шляхом укладення строкового трудового договору. При цьому, неукладення виправною колонією відповідних трудових договорів із засудженими, а також посилання на неможливість відображення у податкових звітах та перерахування єдиного внеску із заробітної плати засуджених у зв`язку з відсутністю документів, які посвідчують їх особу, не скасовує обов`язок виправної колонії сплачувати податки та збори, а також подавати звітність у встановленому законом порядку.
Податок на доходи фізичних осіб визначає розділ IV Податкового кодексу України.
Згідно з пунктом 162.1 статті 162 Податкового кодексу України, платниками податку на доходи фізичних осіб є : фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.
Відповідно до статті 163 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України. Об`єктом оподаткування нерезидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід з джерела його походження в Україні; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).
Згідно з пунктом 164.1 статті 164 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.
Відповідно до пункту 164.3 статті 164 даного Кодексу при визначенні бази оподаткування враховуються всі доходи платника податку, отримані ним як у грошовій, так і негрошовій формах.
Згідно підпункту 168.1.1. пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.
Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету (п.п.168.1.2 п.168.1 ст.168 ПК України).
Згідно з п.п.168.1.4, п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України, якщо оподатковуваний дохід надається у негрошовій формі чи виплачується готівкою з каси податкового агента, податок сплачується (перераховується) до бюджету протягом трьох банківських днів з дня, що настає за днем такого нарахування (виплати, надання).
Якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду (п.п.168.1.5 п.168.1 ст.168 ПК України).
Податковий агент згідно положень пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України, податковий агент зобов`язаний сплатити суму податкового зобов`язання (суму нарахованого (утриманого) податку), самостійно визначеного ним з доходу, що виплачується на користь платника податку - фізичної особи та за рахунок такої виплати, у строки, передбачені цим Кодексом.
Відповідно до пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України, своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок; нести відповідальність у випадках, визначених цим Кодексом.
Згідно пункту 87.9 статті 87 Податкового кодексу України, У разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків.
Відповідно до підпункту 14.1.48 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, заробітна плата для цілей розділу IV цього Кодексу - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.
Згідно з пунктом 167.1 статті 167 Податкового кодексу України, ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.6 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами, якщо база оподаткування для місячного оподатковуваного доходу не перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року (далі у цьому пункті - мінімальна заробітна плата).
Відповідно до акту перевірки №425/09-19-13-06/08563613 від 16.05.2019, перевіркою нарахування та своєчасності сплати податку на доходи фізичних осіб (код платежу 11010100) з сум заробітної плати найманим працівникам та особам які відбувають покарання в ДУ «Коломийська виправна колонія(№41)», а саме: в періоді, що підлягає перевірці, при відсутності заборгованості з виплати заробітної плати, несвоєчасно та не в повному обсязі перераховувався до бюджету податок на доходи фізичних осіб (код платежу 11010100).
Кредитний залишок (податковий борг) з податку на доходи фізичних осіб з сум заробітної плати вільнонайманим працівникам та особам, які відбувають покарання в ДУ «Коломийська виправна колонія(№41)», станом на 01.01.2017 складав 1302638,81 грн., в тому числі 1302391,85 грн., - податковий борг, визначений попередньою документальною плановою виїзною перевіркою.
Перевіркою встановлено, що в період з 01.01.2017 по 31.12.2018 за даними бухгалтерського обліку установою нараховано податку на доходи фізичних осіб з сум заробітної плати вільнонайманим працівникам та особам, які відбувають покарання, в розмірі 1804884,78 грн., та перераховано до бюджету податку на доходи фізичних осіб 1721107,07 грн. Кредитний залишок з податку на доходи фізичних осіб з сум заробітної плати вільнонайманим працівникам та особам, які відбувають покарання ДУ «Коломийська виправна колонія(№41)» станом на 01.01.2019 складає 1386416,52 грн. Розрахунок наведено в додатку 5 до акту перевірки.
Порушення положень п.168.1 ст.168, п.171., п.171.2 ст.171, п.176.2 ст.176 ПК України, виникло за рахунок несвоєчасного перерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб з сум заробітної плати вільнонайманим працівникам та особам, та особам які відбувають покарання в сумі 1152947,08 грн.
Позивачем вищенаведене не спростовано.
Відповідно до п.171.1, п.171.2 ст.171 ПК України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку, а за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів - податковий агент.
Відповідно до ст.127 ПК України, за несплату (неперерахування) податку на доходи фізичних осіб передбачено застосування штрафних санкцій, а саме: не нарахування, неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків: тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету; ті самі дії, вчинені повторно протягом 1095 днів, тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 50 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету; ті самі дії, вчинені протягом 1095 днів втретє та більше, тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 75 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.
Положеннями статті 127 ПК України встановлюється санкція як міра відповідальності, яка покладається на платника податків чи податкового агента, саме за несплату (неперерахування) податків, до або під час виплати доходу громадянам. При цьому відповідність розміру штрафних санкцій за вчинення такого порушення визначається (обчислюється) не з часу виявлення (визначення) контролюючим органом, як передбачено статтею 126 Податкового кодексу, а з кількості разів допущених таких порушень протягом певного періоду часу. Склад порушення передбачає, що нарахування, сплата чи утримання податку не відбулися до чи на момент виплати доходу.
Якщо до моменту виплати доходу на користь громадян податковий агент хоч і з порушенням передбаченого статтею 168 Кодексу строку сплачує суму податку, застосуванню підлягає стаття 126 Кодексу. Водночас, якщо виплата доходу передувала сплаті податку, податковий агент має нести відповідальність на підставі статті 127 Кодексу.
При цьому розмір штрафних санкцій за вчинення такого порушення визначається (обчислюється) з кількості вчинених порушень протягом певного періоду часу. Кваліфікуючою ознакою (повторюваністю) застосування збільшених розмірів штрафів, визначених статтею 127 Кодексу, є допущення податковим агентом декількох правопорушень, передбачених диспозицією цієї статті (не нарахування, неутримання та/або несплата податків), протягом 1095 днів, а не факт їх виявлення (визначення) контролюючим органом.
Таким чином, якщо платник податку при виплаті вже нарахованого доходу не здійснив одночасно з такою виплатою перерахування податку до бюджету, то в такому випадку підлягає застосуванню штраф в порядку статті 127 Податкового кодексу України і розмір такого штрафу залежить кількості разів допущених таких порушень.
Між тим, у разі невиплати платником податку вже нарахованої заробітної плати, а також не перерахування з такої заробітної плати до бюджету податку у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду, підлягає застосуванню санкція передбачена статтею 126 Податкового кодексу України, розмір якої прямо залежить від часу затримки такої сплати.
Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України в постанові від 22.03.2016 у справі №813/6774/13-а, а також Верховним Судом в постанові від 12.09.2019 у справі №813/4204/15.
Вказані обставини не спростовані позивачем, а тому суд вважає, що у відповідності до п. 119.2 статті 119 ПК України, до позивача обґрунтовано застосовано штрафні санкції в сумі 510,00 грн., за порушення вимог п.176.2 статті 176 ПК України.
Згідно із частиною 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності га господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами.
Відповідно до частини 2 статті 6 вказаного Закону платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (ч. 1 ст.7 Закону).
Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (стаття 9 Закону).
Перевіркою встановлено, ДУ «Коломийська виправна колонія (№41)» на підставі положень п.1 ст.118КВКУ, інструкції, в період, що підлягав перевірці, на добровільній основі використовувала працю засуджених та нараховувала і перераховувала відповідно до її кількості і якості заробітну плату в терміни визначені чинним законодавством,а саме: - робочими в їдальні установи (кухар, пекар, різноробочий); - робочими в майстерні установи; - робочими на підсобному господарстві установи; - різноробочими; - машиністами котельних та насосних установок, слюсарями, днівальними; - слюсара-сантехніка (електромонтер, столяр); - зав.клубу для засуджених; - санітар медчастини; - робочими на підприємстві ДП «Підприємство КВСУ(№41)»; - робочими на контрагентських об`єктах.
Позивачем до перевірки представлено тільки 73 строкових трудових договори укладених з засудженими, на виконання вищезазначених робіт.
Суми нарахованої заробітної плати засуджених, з якими укладено договори відображалися в Звітах про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та здійснювалося нарахування єдиного внеску. З іншими засудженими які залучалися до виконання робіт, трудові договори не укладалися.
ДУ «Коломийська виправна колонія (№41)» в перевіряємому періоді нараховувала та виплачувала особам, які відбувають покарання, заробітну плату за місяць в сумах, в тому числі, і менше встановленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати. Відомості щодо нарахування заробітної плати та єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування засудженим за період 01.01.2017 по 31.12.2018 наведені в додатках до акту перевірки 7-30.
Таким чином ДУ «Коломийська виправна колонія (№41)» внаслідок не нарахування та несплати єдиного внеску з сум заробітної плати особам, які відбувають покарання порушено вимоги пункту 1 частини першої статті 7, пункт 4 частини другої статті 6, пункти 1 та 2 частини другої статті 6, частину другу статті 9, частину восьму статті 9 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-УІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в результаті чого перевіркою донараховано грошове зобов`язання по єдиному соціальному внеску за період з 01.01.2017 по 31.12.2018 в сумі 448355,38 грн.
Вказані обставини не спростовані позивачем.
Відповідно до частини 5 статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464 від 08.07.2010 єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру.
Згідно частини 10 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464, на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.
Відповідно до пунктів 2,3 частини 11 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010, орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум; за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.
Щодо посилань представників позивача на розбіжності в сумах нарахування єдиного соціального внеску по особах, які відбували покарання та залучались до виконання робіт за період з 01.01.2017 по 31.12.2018, то такі не знайшли свого підтвердження та спростовуються дослідженими судом додатками до акту перевірки 7-30 складеними помісячно починаючи з 01.01.2017 до 31.12.2018, та із зазначенням ПІБ осіб, сум виплаченого доходу, сум нарахувань, що увійшли до звіту (за даними звіту), сум нарахувань, які не увійшли до звіту (заданими перевірки) та різниця.
Посилання представників позивача на те, що згідно даних головної книги ЄСВ нараховувався установою по всіх засуджених, які отримували дохід, але не по всіх відображались у звіті, не спростовують правильність висновків акту перевірки та прийнятих податковим органом рішень.
Що стосується доводів представників позивача про допущення відповідачем порушень вимог ПК України під час планової виїзної перевірки позивача, суд зазначає наступне.
Відповідно до пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 ПК України, документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок.
Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.
Пунктом 81.1 статті 81 ПК України передбачено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, копії наказу про проведення перевірки; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.
Судом під час розгляду справи встановлено, що позивач допустив працівників відповідача до планової виїзної документальної перевірки.
Між тим, платник податку, який вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки, зокрема виїзної, щодо нього, має захищати свої права шляхом недопуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до податкової перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Аналогічна позиція наведена у постановах Верховного Суду від 13.03.2018 року по справі №804/1113/16, а також від 21.02.2019 року по справі №807/2062/17.
Враховуючи факт допущення позивачем посадових осіб контролюючого органу до перевірки, у спірних правовідносинах актом, що має певні правові наслідки, породжує права та обов`язки для платника податків, є рішення податкового органу (акт індивідуальної дії), прийняте за результатами проведеної перевірки.
Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 24.12.2010 року у справі за позовом ТОВ «FOODS AND GOODS» до ДПІ у Калінінському районі м.Донецька, третя особа ДПА у Донецькій області про скасування рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні та/або проведення податкової перевірки.
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
В контексті зазначеного, суд вважає необхідним вказати, що статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту також - Конвенція).
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
За змістом частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Оскільки в задоволенні позову позивачу відмовлено, відсутні підстави для стягнення судових витрат з відповідача.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
В задоволенні позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: Державна установа «Коломийська виправна колонія» №41, адреса: вулиця Привокзальна, 30, с. Товмачик, Каломийський р-н, Івано-Франківська обл., 78250, код ЄДРПОУ - 08563613;

відповідач: Головне управління ДПС в Івано-Франківській області, адреса: вул. Незалежності, 20, м. Івано-Франківськ, 76018, код ЄДРПОУ - 43142559.

Суддя /підпис/ Скільський І.І.

Рішення складене в повному обсязі 07 червня 2021 р.