Справа № 520/18496/2020
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2021-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2021 р. Справа № 520/18496/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Галицької митниці Держмитслужби на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.03.2021 (головуючий суддя І інстанції: Зінченко А.В.) по справі № 520/18496/2020

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЬВІВБРОК"

до Галицької митниці Держмитслужби

про визнання протиправними та скасування рішення і картки відмови,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛЬВІВБРОК» (далі - позивач) звернулося до суду з позовом, в якому з просило:

- визнати протиправними та скасувати рішення Галицької митниці Держмитслужби про коригування митної вартості № UА209000/2020/210032/2 від 20.11.2020 та картку відмови Галицької митниці Держмитслужби в прийняті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UА 209140/2020/00705 від 20.11.2020.

- стягнути з відповідачів витрати на правову допомогу у розмірі 12 600,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Товариство при здійсненні митного оформлення товару надало всі необхідні та достатні документи, передбачені ч.2 ст. 53 МК України, які чітко ідентифікували товар та містили всі відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів. Натомість Митниця, в порушення норм МК України, безпідставно прийняла оскаржуване рішення та неправомірно застосувала другорядний метод (за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів визначення митної вартості товару, імпортованого позивачем.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.03.2021 позов задоволено.

Визнано протиправними та скасовано рішення Галицької митниці Держмитслужби про коригування митної вартості № UА209000/2020/210032/2 від 20.11.2020 та картку відмови Галицької митниці Держмитслужби в прийняті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UА 209140/2020/00705 від 20.11.2020.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Галицької митниці Держмитслужби на користь ТОВ "ЛЬВІВБРОК" судовий збір у розмірі 2102,00 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн. 00 коп.

Галицька митниця Держмитслужби (далі - відповідач), не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає про невідповідність висновку суду першої інстанцій фактичним обставинам справи, а саме не врахування судом наявності розбіжностей в наданих документах та відсутність в них всіх відомостей, які підтверджують числові значення складових митної вартості товарів та відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Зазначає, що надані до митного оформлення специфікація, та додаткова угода є належними доказами та безпідставно враховані судом, оскільки специфікація не містить підпису представника продавця, а підписи на Додатковій угоді вчинені різними людьми . Крім того, позивачем не надано заявку, з визначеним розміром сплати за послуги Експедитора, яка є додатком до договору на транспортно-експедиторське обслуговування.

Також, в інвойсі, поданому до митного оформлення, перша сторінка відрізняється від наступних сторінок (перша сторінка інвойсу чарно-білі позначки логотипу фірми, наступні кольорові), що на думку митного органу свідчить про підробку документу.

Також надані експортна декларація має неточності, оскільки сумарна статистична вартість товарів, зазначена в експортній декларації складає 102 755 польських злотих, що за курсом НБУ для визначення митних вартостей за листопад 2020 року (4,5869 польських злотих за євро) складає 22 401,84 євро. Різниця з фактурною вартістю складає 662,10 євро, або 22 008,87 грн. за курсом НБУ на момент подання декларації.

Також вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги проведення консультації з декларантом, та застосування митницею послідовно методів визначення митної вартості, неможливість застосування методу 2а (ст. 59 МКУ) та методу 2б (ст. 60 МКУ) з причин відсутності в органу доходів і зборів та декларанта інформації про ідентичні (аналогічні) товари.

Для коригування митної вартості слугувала цінова інформація, наявна в ПІК Інспектор 2006 та ЄАІС про митні оформлення ідентичних та подібних товарів митне оформлення яких вже здійснено, а саме МД №UA209140/2020/79805 від 04.09.2020, де митна вартість товару склала 2,26 дол. США.

Також вважає, що судом безпідставно та без належних доказів стягнуто судові витрати на правову допомогу.

Наведені обставини, на думку апелянта, свідчать про правомірність оскаржуваного рішення та необґрунтованість позовних вимог.

Позивач надав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Зазначає, що позивачем надано до митного оформлення всі документи, які підтверджують заявлену вартість імпортованого товару, отже у митного оформлення були відсутні підстави для витребовування додаткових документів, крім того, оскаржуване рішення відповідача не містить зазначення про обґрунтовані сумніви щодо заявленої митної вартості товарів та причин, через які митна вартість імпортованого товару не може бути визначена за ціною договору, як і обставин наявності розбіжностей та неточностей в наданих документах.

Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 01.01.2020 на підставі договору поставки №2/LV позивач придбав у фірми Rettig-Heating Sp.z.o.o., Польша, панельні радіаторі та інше обладнання для систем опалення (а.с. 56-61).

Відповідно до п.п.2.2. договору товар поставляється покупцю протягом 14 календарних днів - для стандартного асортименту панельних радіаторів, з моменту отримання замовлення продавцем. Постачальник здійснює поставку товару на умовах ЕХW Франко-завод, Польща, Рубнік.

Додатковою угодою від 14.05.2020 змінено назву продавця з Rettig-Heating Sp.z.o.o. на PURMO GROUP Poland Sp.z.o.o (а.с.62).

Додатковою угодою №1 від 13.10.2020 змінено договір поставки від 01.01.2020 в частині умов поставки, та викладено в наступній редакції: Продавець поставляє товар окремими партіями згідно із асортиментом, кількістю товару та цінами на товар, передбаченими в узгоджених сторонами специфікаціях на кожну партію товару. Специфікація формується на підставі заказів Покупця, які направляються продавцю електронною поштою чи по факсу (п.2.1); постачальник здійснює поставку товару на умовах FCA Франко-завод ul. Przemyslowa 11, 44-203 Rybnik, Poland у відповідності до правил «Інкотермс-2010»(п.2.3); ціни на товар зазначаються в Специфікаціях та інвойсах на кожну поставку товару (п.4.1.); вартість маркування та упаковки включена в вартість товару (п.4.7) (а.с. 54-55).

На виконання умов контракту, продавцем складено 01.11.2020 прайс лист, 06.11.2020 специфікацію №13 та інвойс №SSI/20012611 від 13.11.2020 на суму 21 739,74 Євро (а.с.29-42,51-53).

Оплата здійснена в безготівковий спосіб, що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті від 06.11.2020 р. в сумі 22 000 Євро (а.с. 138).

13.11.2020 року PURMO GROUP POLAND SP.Z.O.O. було відвантажено:

- радіатори для центрального опалення з неелектричним нагрівом, без вмонтованих вентиляторів: lan FCV RAL 7021 , артикул F0A300, кількість - 1шт.; Purmo 22 1950х300 Vertical , артикул F11300- 1шт.; Purmo 10 1500x450 Vertical VR , артикул F01300, 1шт.; Purmo 11 500х 700 Compact , артикул F10300, 3шт.; Purmo 11 500х 800 Compact , артикул F10300, 2шт.; Purmo 22 300x1200 Compact , артикул F10300, - 7шт.; Purmo 22 500x1200 Compact, артикул F10300, - 7шт.; Purmo 22 500x1600 Compact, артикул F10300, - 7шт.; Радіатор сталевий Purmo 22 600х 400 Compact, артикул F10300, 7 шт.; Purmo 22 600х 500 Compact, артикул F10300, 7 шт.; Purmo 22 600х 700 Compact, артикул F10300, 7 шт.; Purmo 22 600х 800 Compact, артикул F10300, 7 шт.; Purmo 22 600х 900 Compact, артикул F10300, 7 шт.; Purmo 22 600x1200 Compact, артикул F10300, 7 шт.; Purmo 22 600x1400 Compact, артикул F10300, 7 шт.; Purmo 33 500x1400 Compact, артикул F10300, 2 шт.; Purmo 33 600x 600 Compact, артикул F10300, 2 шт.; Purmo 11 500x 400 VKO, артикул F10300, 1 шт.; Purmo 11 500x 600 VKO, артикул F10300, 3 шт.; Purmo 11 500x 700 VKO, артикул F10300, 2 шт.; Purmo 11 500x 800 VKO, артикул F10300, 2 шт.; Purmo 11 500x 900 VKO, артикул F10300, 12 шт.; Purmo 11 500x1100 VKO, артикул F10300, 2 шт.; Purmo 22 300х 400 VKO, артикул F11300, 7 шт.; Purmo 22 300x1200 VKO, артикул F11300, 7 шт.; Purmo 22 300x1400 VKO, артикул F11300, 2 шт.; Purmo 22 500x1100 VKO, артикул F11300, 7 шт.; Purmo 22 600х 600 VKO, артикул F11300, 1 4шт.; Purmo 22 600х 800 VKO, артикул F11300, 14 шт.; Purmo 22 600x1200 VKO, артикул F11300, 14 шт.; Purmo 22 600x1400 VKO, артикул F11300, 7 шт.; Purmo 22 600x1800 VKO, артикул F11300, 7 шт.; Purmo 33 500x 800 VKO, артикул F11300, 2 шт.; Purmo 33 500x 900 VKO, артикул F11300, 2 шт.; Purmo 33 600x700 Plan FCV, артикул F0A300, 1 шт.; Purmo 22 600x2000 Plan FCV, артикул F0A300, 1 шт.; Purmo 21 900x600 Plan FCVM, артикул F0B300, 1 шт.; Purmo 22 200x1400 VKO, артикул F11300, 4 шт.; 11 500x600 РТ Compact, артикул F10300, 3 шт.; 11 500x900 РТ Compact, артикул F10300, 2 шт.; 11 500x1000 РТ Compact, артикул F10300, 4 шт.; 11 500x1200 РТ Compact, артикул F10300, 4 шт.; 22 300x1600 РТ Compact, артикул F10300, 4 шт.; 22 300x1800 РТ Compact, артикул F10300, 2 шт.; 22 300x2000 РТ Compact, артикул F10300, 1 шт.; 22 500x500 РТ Compact, артикул F10300, 7 шт.; 22 500x600 РТ Compact, артикул F10300, 14 шт.; 22 500x700 РТ Compact, артикул F10300, 14 шт.; 22 500x800 РТ Compact, артикул F10300, 21 шт.; 22 500x1000 РТ Compact, артикул F10300, 35 шт.; 22 500x1200 РТ Compact, артикул F10300, 7 шт.; 22 500x1400 РТ Compact, артикул F10300, 21 шт.; 22 500x2000 РТ Compact, артикул F10300, 7 шт.; 22 600x600 РТ Compact, артикул F10300, 14 шт.; 22 600x1000 РТ Compact, артикул F10300, 14 шт.; 22 600x1200 РТ Compact, артикул F10300, 7 шт.; 22 600x1400 РТ Compact, артикул F10300, 14 шт.; 22 600x1600 РТ Compact, артикул F10300, 14 шт.; 22 600x1800 РТ Compact, артикул F10300, 14 шт.; 22 600x2000 РТ Compact, артикул F10300, 14 шт.; 22 900x600 РТ Compact, артикул F10300, 1 шт.; 11 500x1200 РТ VKO, артикул F10300, кількість - 2 шт.; 11 500x1600 РТ VKО, артикул F10300, кількість - 2 шт.; 11 500x1800 РТ VKО, артикул F10300, кількість - 2 шт.; 22 300x800 РТ VKO, артикул F11300, кількість 7 шт.; 22 300x2000 РТ VKO, артикул F11300, кількість - 2 шт.; 22 500x1200 РТ VKО, артикул F11300, кількість 14 шт.; 22 500x1400 РТ VKО, артикул F11300, кількість 14 шт.; 22 500x1600 РТ VKО, артикул F11300, кількість - 7 шт.; 22 500x1800 РТ VKО, артикул F11300, кількість - 7 шт.; 22 600x1000 РТ VKO, артикул F11300, кількість 14 шт.; 22 600x1400 РТ VKO, артикул F11300, кількість - 7 шт.; 22 600x1600 РТ VKO, артикул F11300, кількість 14 шт.; 22 600x2000 РТ VKO, артикул F11300, кількість - 7 шт.; 22 900x400 РТ VKO, артикул F11300, кількість 2 шт.; 22 900x500 РТ VKO, артикул F11300, кількість 2 шт.; 33 300x700 РТ VKO, артикул F11300, кількість 7 шт.; 33 300x1000 РТ VKO, артикул F11300, кількість - 2 шт.; 33 500x1200 РТ VKО, артикул F11300, кількість - 2 шт.; 33 600x600 РТ VKO, артикул F11300, кількість - 2шт.

До митного оформлення товару позивачем до митного органу подано 17.11.2020 митну декларацію № UA209140/2020/108834, митну вартість визначено за основним методом - за ціною договору (а.с. 44-46).

На підтвердження митної вартості, разом з декларацією позивачем подано: - рахунок-фактуру (інвойс) № SSI/20012611 від 13.11.20; - автотранспортну накладну А № 361395 від 13.11.20; - сертифікат з перевезення (походження) товару форми EUR.1 PL/MF/AR № 0393650 від 13.11.20; - банківські платіжні документи б/н від 06.11.2020, від 02.11.20 №14, від 06.11.2020 №14; - рахунок-фактуру про надання транспортно-експедиційних послуг від виконавця договору (контракту) про транспортно-експедиційні послуги №355 від 13.11.2020; - прейскурант (прайс-лист) виробника товару Б/н 01.11.2020; - додаткові угоди до зовнішньоекономічного договору №1 від 13.11.20, Б/н від 14.05.20, № 13 від 06.11.20; - зовнішньоекономічний договір купівлі-продажу, стороною якого є виробник товарів, що декларуються, та подання якого для митного оформлення не супроводжується поданням пов`язаних з ним посередницьких (зовнішньоекономічних та/або внутрішніх) договорів №2/LV від 01.01.20; - договір про надання послуг митного брокера № 0810/1 від 08.10.20; - договір (контракт) про перевезення №13/10-4 від 13.10.14; - заява декларанта або уповноваженої ним особи, в вигляді внесення коду до митної декларації, про те, що товари не включено в Реєстр радіоелектронних засобів та випромінювальних пристроїв, заборонених до застосування та ввезення на територію України; - інформацію про позитивні результати державних видів контролю при застосуванні Порядку інформаційного обміну між органами доходів і зборів, іншими державними органами та підприємствами за принципом «єдиного вікна» з використанням електронних засобів передачі інформації (в якості відомостей про документ зазначається ідентифікатор справи, зґенерований інформаційною системою та переданий декларанту в автоматичному режимі)6229978 (Фітоконтроль); - Лист № 20/11/20/01 від 20.11.20; - Копія митної декларації країни відправлення№ 20PL335010E733371 від 13.11.20, висновок експерта від 30.10.2020 №20/1-441.

З підстав спрацювання системи ризиків, згенерованих АСАУР щодо можливого заниження митної вартості товарів, митним органом запропоновано надати позивачу додаткові документи на підтвердження митної вартості товарів.

На вимогу митного органу позивачем надано лист від 20.11.2020 в якому позивач повідомив, що не має можливості надати інші документи, крім вже наданих, додаткові документи надавати не буде. Просив здійснити митне оформлення товару (а.с. 139).

05.11.2020 митним органом прийнято рішення про коригування митної вартості № UА209000/2020/210032/2 від 20.11.2020 та картку відмови Галицької митниці Держмитслужби в прийняті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UА 209140/2020/00705 від 20.11.2020 (а.с. 23-28).

Не погодившись з рішенням про коригування митної вартості та карткою відмови у митному оформлені, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку що рішення про коригування митної вартості та картка відмови прийняті необґрунтовано.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Правовідносини, пов`язані зі справлянням митних платежів, регулюються Митним кодексом України (далі за текстом також - МК України), Податковим кодексом України та іншими законами України з питань оподаткування.

Відповідно до ст. 49 МК України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 51 МК України, митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу. Митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 52 МК України, заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.

За змістом частини 2 статті 52 МК України декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: 1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів; 2) подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; 3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням органу доходів і зборів додаткової інформації.

Положення статті 53 МК України визначають перелік документів, які подаються декларантом для підтвердження заявленої митної вартості.

У випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, які підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення (ч. 1 ст. 53 МК України).

Згідно з частиною 2 статті 53 МК України документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Відповідно до частини 5 статті 53 МК України забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

Із положень частин 1 та 2 статті 53 МК України вбачається, що Митним кодексом України передбачено вичерпний перелік документів, який подається декларантом органу доходів і зборів для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення.

За приписами частини 2 статті 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.

Згідно з частиною 3 статті 54 МК України, за результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.

За частиною 5 статті 54 МК України орган доходів і зборів з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право, зокрема, упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості; у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені статтею 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості.

Відповідно до частин 1, 2 статті 55 МК України рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

Прийняте митним органом письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити: обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано; наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 цього Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана митним органом; обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої митним органом, та фактів, які вплинули на таке коригування; інформацію про: а) право декларанта або уповноваженої ним особи на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються: у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною митним органом; у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу X цього Кодексу в розмірі, визначеному митним органом відповідно до частини сьомої цієї статті; б) право декларанта або уповноваженої ним особи оскаржити рішення про коригування заявленої митної вартості у митному органі вищого рівня відповідно до глави 4 цього Кодексу або до суду (частина 2 статті 54 МК України).

За положеннями статей 57, 58 Митного кодексу України митна вартість товарів, які ввозяться на митну територію України, відповідно до митного режиму імпорту, за загальним правилом обчислюється за першим методом визначення митної вартості товарів, тобто за ціною договору.

Якщо митна вартість не може бути визначена за першим методом, проводиться процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості. У ході таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, за основу може братися ціна, за якою оцінювані ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному з продавцем покупцю.

Водночас, кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

Відповідно до частини 8 статті 57 Митного кодексу України у разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що обов`язок доведення заявленої митної вартості товару покладається на декларанта. Разом з цим, митний орган у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, може витребувати додаткові документи.

Наявність обґрунтованих сумнівів у правильності визначеної декларантом митної вартості товарів є імперативною умовою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. Разом з цим, в розумінні вищенаведених норм сумніви митниці є обґрунтованими, якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Відтак, наведені приписи зобов`язують митний орган зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності.

За результатами аналізу вищезазначених положень Митного кодексу України вбачається, що орган доходів і зборів при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості зобов`язаний перевірити складові числового значення митної вартості, правильність розрахунку, здійсненого декларантом, упевнитись у достовірності та точності заяв, документів чи розрахунків, поданих декларантом, а також відсутності обмежень для визначення митної вартості за ціною договору, наведених у ст. 58 Митного кодексу України.

Водночас, митний орган має право відійти від наведених вище законодавчих обмежень, пов`язаних з перевіркою основного переліку документів, які підтверджують митну вартість товарів, та витребувати від декларанта додаткові документи лише у тому випадку, коли надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або ці документи не містять усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, тобто не дозволяють митному органу законно здійснити визначений законом мінімум митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи для розмитнення задекларованого товару.

З метою усунення розбіжностей в документах, усунення сумнівів щодо підробки документів або з`ясування відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, які виявились відсутніми, закон надає право митному органу витребувати від декларанта інші додаткові документи, що перелічені в ч. 2 ст. 53 Митного кодексу України.

Разом з тим, витребувати необхідно тільки ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 Митного кодексу України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постановах Верховного Суду від 20.02.2018 по справі 809/1884/16, від 03.04.2018 по справі 826/8797/16, від 19.03.2019 по справі 810/4116/17, від 13.10.2020 по справі № 826/13139/15.

В той же час, саме по собі припущення митного органу про подання декларантом невідповідних документів чи наявності в них розбіжностей, відмінність між рівнем заявленої декларантом митної вартості товару та рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких вже здійснено, не є достатнім для висновку про недостовірність даних щодо митної вартості товарів, заявленої декларантом, або беззаперечною підставою для незастосування обраного ним методу визначення митної вартості.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.10.2019 по справі 809/1469/16.

Судовим розглядом установлено, що митне оформлення товару здійснювалось позивачем за основним методом (ціною контракту від 01.01.2020 №2/LV, з урахуванням додаткової угоди, специфікації №13 від 06.11.2020 та інвойсу №SSI/20012611 від 13.11.2020).

Позивачем до митного оформлення подано митну декларацію, а також документи на підтвердження вартості товару, що поставляється в Україну.

У графі 33 рішення митного органу, в якості причин, через які митна вартість імпортованих товарів не може бути визначена за ціною договору, зазначено, неподанням декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 МКУ (до митої вартості не надано прайс-лист, специфікацію на поставку, платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару; інвойс від контрактоутримувача).

Відповідно до п.1 ч. 4 ст. 54 МКУ здійснено контроль наявності в підтверджуючих документах усіх відомостей в кількісному виразі, використаних при обчисленні митної вартості. Під час розгляду документів було виявлено наступне:

- Пунктом 4.1 Контракту визначено, що Продавець інформує Покупця про ціни на товар, висилаючи прайс-лист. Прайс-лист до митного оформлення не надавався;

- В декларації країни відправлення від 13.11.2020 №20РІ_335010Е0733371 (сума зазначена в декларації інша чим сума інвойсу).

- В електронних документах поданих до митного, а саме Інвойсі №551/20012611 від 13.11.2020 перша сторінка інвойсу відрізняється від наступних сторінок (1-ша сторінка інвойсу чорно-білі позначки логотипу фірми, наступні-кольорові). Можливо зроблені з інших копій документів та містять ознаки підробки.

Надаючи оцінку доводам відповідача, покладеним в основу прийняття спірного рішення про коригування митної вартості товарів, колегія суддів зазначає наступне.

Доводи апеляційної скарги про не надання позивачем до митного оформлення специфікації та прас-листа спростовуються матеріалами справи, зокрема митною декларацією в якій зазначено про надання цих документів.

Доводи митного органу, що в інвойсі, поданому в електронному вигляді до митного оформлення, перша сторінка відрізняється від наступних сторінок (перша сторінка інвойсу чорно-білі позначки логотипу фірми, наступні кольорові), що на думку митного органу свідчить про підробку документу, колегія суддів вважає такі твердження необґрунтованими, оскільки вони носять характер припущень, які не підтверджуються матеріалами даної справи, крім того, чорно-біла сторінка інвойсу не є підставою для визнання документів підробними та коригування митної вартості.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності розбіжностей між декларацією країни відправлення від 13.11.2020 №20335010Е0733371 та інвойсом, колегія суддів вважає такими, що не спростовують визначену позивачем вартість товару, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що в експортній декларації №20PL335010E0733371 від 13.11.2020 статистична вартість складає 102 755 польських злотих, а за інвойсом визначено суму поставки - 21 739,74 євро, однак колегія суддів зазначає, що такі розбіжності зумовлені тим, що експортна декларація Форми ЕХ-А є декларацією Європейського союзу, її складання регулюється Постановою Ради Євросоюзу №2286/2003 від 18.12.2003 та відповідно до вказаної постанови в експортній декларації може вказуватись статистична вартість товарів, для цілей компенсації внутрішньо європейського ПДВ (VAT).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ні позивач ні декларант не могли вплинути на зміст Експортної декларації країни відправлення, оскільки не відповідають за її заповнення.

Доводи апеляційної скарги, що експортна декларація має неточності, оскільки сумарна статистична вартість товарів, зазначена в ній складає 19 554,35 польських злотих, що за курсом НБУ для визначення митних вартостей за жовтень 2020 року (4,4946 польських злотих за євро) складає 19 554,35 євро. Різниця з фактурною вартістю складає 741,97 євро, або 24 717,61 грн. за курсом НБУ на момент подання декларації, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки таких зауважень не висловлено в рішенні про коригування митної вартості.

Щодо доводів апеляційної скарги, що надана до митного оформлення специфікація не містить підпису представника продавця; додаткова угода на другому аркуші повинна містити 2 підписи ОСОБА_1 , однак підписи зі всією очевидністю вчинені різними людьми; розбіжність статистичної вартості товарів, оскільки вони не були покладені в основу рішення про коригування митної вартості товарів, що в силу ч. 2 ст. 77 КАС України позбавляє права відповідача як суб`єкта владних повноважень посилатися на них.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

Проте, відповідачем не надано доказів правомірності прийнятого рішення та на спростування висновків суду, а також що надані позивачем документи містять розбіжності та надані не в повному обсязі.

Крім того, судом першої інстанції було вірно встановлено, що в рішенні про коригування митної вартості товару не наведено порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості зв резервним методом, що є порушення ч. 2 ст. 55 МК України.

Згідно з положеннями ст. 57 Митного кодексу України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору

Підстави для незастосування основного методу визначення митної вартості товару передбачені частиною другою статті 58 Митного кодексу України.

Так, відповідно до вищевказаної норми метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні. (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу.

Судовим розглядом установлено, що рішенням про коригування митної вартості товарів № UА209000/2020/210029/2 визначено митну вартість, виходячи із ціни товару 2,26 дол. США за кг, із застосуванням другорядного (за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів) методу визначення митної вартості (а.с. 23-24).

Джерелом інформації для даного рішення є наявна в митному органі цінова інформація за Фактами митних оформлень ЄАІС: МД №UA209140/2020/79805 від 04.09.2020.

За правилами ст. 64 Митного кодексу України у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58 - 63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GATT) (частина 1 статті 64); Митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) органами доходів і зборів митних вартостях (частина 2 статті 64).

Виходячи з вищевикладеного Митний кодекс України вказує на те, що у випадку застосування резервного методу митна вартість обов`язково повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) органами доходів і зборів митних вартостях.

Колегія суддів звертає увагу, що текст рішення Галицької митниці Держмитслужби про коригування митної вартості товару не містить жодних відомостей про подібність товарів за поданою заявником через декларанта митною декларацією товарам за митними деклараціями № UA209140/2020/79805 від 04.09.2020 про схожість умов поставки товару.

Посилання у рішенні про коригування митної вартості лише на номера митних декларацій, як на джерела цінової інформації, не свідчить про належне обґрунтування митним органом можливості визначення митної вартості за резервним методом.

Так, у рішенні про коригування заявленої митної вартості, крім номера та дати митних декларацій, які були взяті за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, митний орган повинен також навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та зазначити докладну інформацію і джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням другорядних методів.

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 25.05.2021 у справі №520/10386/2020.

Другорядний метод не вимагає від митного органу доведення подібності (аналогічності) товарів, однак зазначений метод повинен ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) органами доходів і зборів митних вартостях і це ґрунтування повинне бути підтвердженим в рішенні про коригування митної вартості.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач під час митного оформлення надав усі необхідні документи, які чітко ідентифікували оцінюваний товар та містили об`єктивні і достовірні дані, що підтверджували заявлену декларантом митну вартість товарів, водночас відповідач не довів наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення позивачем митної вартості товару за основним методом, що свідчить про відсутність підстав для коригування митної вартості імпортованого позивачем товару та протиправність оскаржуваних рішень.

Разом з тим, судова колегія враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні у справі «Золотас проти Греції», про те, що стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, № 66610/09). Подібний висновок також викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, № 49429/99).

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Крім того, у рішеннях від 20 травня 2010 року та від 25 листопада 2008 року у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, в яких ЄСПЛ наголосив, що саме на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій та мінімізують ризик помилок.

Таким чином, документами, наданими позивачем контролюючому митному органу при здійсненні митного оформлення товару, у їх сукупності підтверджуються всі складові заявленої ним митної вартості товару за ціною договору і наявні в них відомості надають можливість перевірити її правильність.

Отже, відповідачем ані в суді першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження не було надано достатніх доказів наявності правових підстав для коригування заявленої позивачем митної вартості товару за другорядним методом.

З огляду на встановлені у справі обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог позивача про визнання протиправними та скасування рішення Галицької митниці Держмитслужби про коригування митної вартості № UА209000/2020/210032/2 від 20.11.2020 та картку відмови Галицької митниці Держмитслужби в прийняті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UА 209140/2020/00705 від 20.11.2020, оскільки відповідач не довів правомірність прийнятого рішення про коригування митної вартості товарів та картки відмови.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Щодо витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що суд безпідставно стягнув витрати на правову допомогу, оскільки Товариством не надано суду відповідного документа із посиланням на конкретні дії та/або документи, вчинені/складені адвокатом, який підписано сторонами рамкового договору, тоді як орієнтовний розрахунок із зазначенням послуг, не є належним доказом, оскільки підписаний не сторонами, а лише адвокатом; відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги з наступних підстав.

З позовної заяви вбачається, що ТОВ " Лівьвброк" просило суд стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Галицької митниці Держмитслужби на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 12 600,00 грн.

В підтвердження заявленої суми позивачем надано до суду договір про надання правової допомоги від 01.09.2020 із Адвокатським об`єднанням "Профит-Лекс", свідоцтво про право на заняття адвокатської діяльності ОСОБА_2 , попередній (орієнтовний) розрахунок витрат, ордер на надання правової допомоги. (а.с. 140-146)

Відповідач, у відзиві на позов, вважав заявлені витрати на суму 12 600,00 не співмірними, завищеними, а також не підтвердженими документально, а тому просив відмовити в задоволені заяви про їх стягнення.

Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції , з посиланням на критерії розумності та співмірності, дійшов висновку, що відшкодуванню підлягають витрати в розмірі 5 000 грн.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки такі не ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні обставин, які мають значення для правильного вирішення питання про розподіл судових витрат.

Зменшуючи розмір витрат на правову допомогу, суд першої інстанції в своєму рішенні не навів жодних обґрунтувань.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно п.4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Вказана правова позиція викладена у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду у від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.

Разом із тим, чинне адміністративно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно ч.1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктами 1, 2 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Отже, нормами КАС України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що лише документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, при визначенні суми витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч.1 ст. 72 КАС України).

За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За вимогами ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 31 березня 2020 року у справі №726/549/19, від 16.04.2020 по справі №727/4597/19, від 30.06.2021 року.

При вирішенні питання відшкодування понесених витрат, суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з обставин у справі та фінансового стану обох сторін.

Так, вирішуючи питання відшкодування витрат на правову допомогу суд першої інстанції, виходив з того, що до відшкодування підлягає 5 000, грн., посилаючись заяву відповідача та критерії розумності, співмірності.

Однак, при вирішенні даного питання , судом першої інстанції не надано оцінки доказам, наданим позивачем в підтвердження їх понесення та доводам відповідача, щодо відсутності документального підтвердження заявлених витрат.

Колегія суддів зазначає, що на підтвердження витрат на правову допомогу позивач надав до суду першої інстанції договір про надання правової допомоги від 01.09.2020 та орієнтований розрахунок витрат на правову допомогу (а.с.140-145).

За умовами договору клієнт зобов`язаний сплатити Адвокатському об`єднанню винагороду, яка складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами та зазначені в Додатку 1 до цього Договору, та розмір якої підтверджується при підписанні акту, передбаченого п. 2.8. даного Договору (п. 3.1. Договору).

За результатами надання правової допомоги Адвокатське об`єднання направляє Клієнту відповідний акт, в якому зазначається її вартість (п. 2.8. Договору).

Колегія суддів зауважує, що за умовами договору від 01.09.2020 розмір гонорару адвоката не є фіксованим та має підтверджуватись актом наданих послуг.

Однак, акт наданих послуг, з детальними розрахунком таких витрат, ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції позивачем не надавався.

Наявний в матеріалах справи попередній (орієнтований) розрахунок витрат на правову допомогу не є належним доказом на підтвердження понесених витрат, оскільки підписаний лише адвокатом, а не сторонами договору, крім того містить відомості щодо витрат, які плануються в майбутньому, а не фактично наданим.

Отже, позивачем не до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів , в підтвердження фактично понесених витрат на правову допомогу.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічний правовий висновок щодо витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката міститься у постановах Верховного Суду від 16.09.2019 у справі № 755/6702/16-а та від13.05.2021 по справі №826/13632/18.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов до необґрунтованого висновку про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань витрат на правничу допомогу в сумі 5 000 грн., оскільки такі витрати на момент прийняття рішення не були підтверджені відповідними доказами.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, рішення суду в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Галицької митниці Держмитслужби на користь ТОВ «ЛЬВІВБРОК» витрат на правничу допомогу в сумі 5 000 грн. підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомоги.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.03.2021 по справі № 520/18496/2020 - в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Галицької митниці Держмитслужби на користь ТОВ «ЛІВІВБРОК» витрат на правничу допомогу в сумі 5 000 грн. скасувати.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЬВІВБРОК" про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.03.2021 року по справі 520/18496/20 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді Т.С. Перцова С.П. Жигилій