Справа № 160/1474/21
Суддя: Єфанова Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 квітня 2021 року Справа № 160/1474/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Єфанової О.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відповідача від 23.11.2020 року №3707/04-36-04-12-0461.
Обґрунтовуючи позов у заявах по суті позивач посилається на протиправність оскарженого рішення, як такого, що прийняте усупереч Конституції України. На думку позивача, контролюючим орган обчислюючи грошове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки застосував пільгу передбачену Податковим кодексом України, заміть того щоб застосувати пільгу, визначену рішенням Дніпровської міської ради сьомого скликання від 06.12.2017 року №12/27 з урахуванням змін, що викладені в рішенні Дніпровської міської ради від 23.05.2018 року №4/32. Додатково зауважує про не надання відповідачем квитанції до податкового повідомлення-рішення.
Ухвалою суду від 23.02.2021 р. справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження та з-поміж іншого відповідачу надано термін для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідач позов не визнав та заперечуючи проти його задоволення у відзиві на позовну заяву указав, що приймаючи оскаржене рішення діяв у спосіб передбачений законодавства України. Зазначає, що здійснюючи оскаржене донарахування застосував пільгу передбачену Податковим кодексом України шляхом зменшення бази оподаткування об`єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності позивача на 60 кв. метрів. Стосовно рішення Дніпровської міської ради сьомого скликання від 06.12.2017 року №12/27 зазначив, що з 01.01.2016 року виключено норму, що надавало можливості сільським та міським радам збільшувати граничну межу житлової нерухомості. Зауважує, що будь-які питання щодо оподаткування регулюються виключно нормами Податкового кодексу України та не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За приписами ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
За викладених обставин, у відповідності до вимог ст.ст.258, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить до таких висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачеві на праві приватної власності належить низка об`єктів нерухомого майна, а саме:
- квартира, що розташована за адресом: АДРЕСА_1 , загальною площею 70,2 кв.м. (реєстраційних номер майна: 14850995, частка власності 1/1);
- квартира, що розташована за адресом: АДРЕСА_2 , загальною площею 53,2 кв.м. (реєстраційних номер майна: 19031276, частка власності 1/1);
23.11.2020 року відповідач прийняв податкове повідомлення-рішення № 3707/04-36-04-12-0461, яким позивачеві визначено грошове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки в розмірі 3968,84 грн.
Судом встановлено, що до розрахунку грошового зобов`язання увійшли вищенаведені об`єкти нерухомості та позивач не ставить під сумнів площу цих об`єктів нерухомості, а також ставки податку, що застосовані при обрахунку, проте зазначає, що контролюючий орган розрахував спірний податок без пільги визначеної рішенням Дніпровської міської ради сьомого скликання від 06.12.2017 року №12/27 з урахуванням змін, що викладені в рішенні Дніпровської міської ради від 23.05.2018 року №4/32
Надаючи оцінку доводам учасників справи суд виходить із того, що згідно з ч.1 ст.67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VІ.
Поняття, склад та порядок адміністрування податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки були введені в Податковий кодекс України з моменту його прийняття у 2010 році в ст. 265 розділу XII «Місцеві податки та збори» ПК України. Згідно з п.1 розділу XIX «Прикінцеві положення» Податкового кодексу України стаття 265 цього Кодексу набирає чинності з 01.01.2012 року.
Законом України від 28 грудня 2014 року № 71-УІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів України щодо податкової реформи» (далі - Закон № 71) внесено низку змін до Податкового кодексу України.
З 1 січня 2015 року Законом № 71 внесено зміни щодо оподаткування нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки.
Зокрема, розширено базу оподаткування для податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, шляхом оподаткування як житлової, так і нежитлової нерухомості.
Так, згідно з п.п. 266.1.1 ст. 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Згідно з п.п.14.1.129-1 п.14.1 ст. 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду.
Згідно з п.п.14.1.129.1 п.14.1 ст. 14 ПК України, об`єкти житлової нерухомості - будівлі, віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду, дачні та садові будинки;
Будівлі, віднесені до житлового фонду, поділяються на такі типи:
а) житловий будинок - будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Житлові будинки поділяються на житлові будинки садибного типу та житлові будинки квартирного типу різної поверховості. Житловий будинок садибного типу - житловий будинок, розташований на окремій земельній ділянці, який складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень;
б) прибудова до житлового будинку - частина будинку, розташована поза контуром його капітальних зовнішніх стін, і яка має з основною частиною будинку одну (або більше) спільну капітальну стіну;
в) квартира - ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання;
г) котедж - одно-, півтораповерховий будинок невеликої житлової площі для постійного чи тимчасового проживання з присадибною ділянкою;
ґ) кімнати у багатосімейних (комунальних) квартирах - ізольовані помешкання в квартирі, в якій мешкають двоє чи більше квартиронаймачів.
Підпунктом 266.2.1 ст. 266 Податкового кодексу України передбачено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка, а у силу положень п.п. 266.3.1 ст. 266 цього ж кодексу базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
Відповідно до п.п. 266.3.2 ст. 266 Податкового кодексу України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Згідно із п.п.266.4.1 п. 266.4 статті 266 Податкового кодексу України, база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується:
а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів;
б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів;
в) для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів.
Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік).
Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування. (п.п.266.5.1 п. 266.5 статті 266 Податкового кодексу України
Порядок обчислення суми податку передбачений п.п. 266.7.1 ст. 266 означеного Кодексу, а саме: обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку: за наявності у власності платника податку одного об`єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку (підпункт «а»).
Особливості визначення платників податку в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб передбачені п.п. 266.1.2 ст. 266, відповідно до якої:
а) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку;
б) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;
в) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.
Аналізуючи наведені норми в контексті спірних правовідносин суд зазначає, що обчислення контролюючим органом суми податку з об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, здійснюється на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується: для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів.
Судом встановлено та із матеріалів справи слідує, що до розрахунку грошового зобов`язання за оскарженим рішенням увійшли об`єкти нерухомості квартири, що розташовані за адресом: АДРЕСА_1 , загальною площею 70,2 кв.м. та за адресом: АДРЕСА_2 , загальною площею 53,2 кв.м.
Із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що ці об`єкти нерухомості знаходяться виключно у приватній власності ОСОБА_1 із розміром частки 1/1.
При цьому, під час розрахунку розміру податку на нерухоме майно застосовано пільгу у вигляді зменшення бази оподаткування житлової нерухомості у розмірі 60 кв.м., що відповідає приписам Податкового кодексу України.
Наведене свідчить про те, що здійснюючи оскаржене донарахування контролюючий орган діяв з урахуванням приписів податкового законодавства України та порушень вимог законодавства при його обрахунку не допустив.
Стосовно посилань позивача на рішення Дніпровської міської ради сьомого скликання від 06.12.2017 року №12/27 з урахуванням змін, що викладені в рішенні Дніпровської міської ради від 23.05.2018 року №4/32 суд вважає за необхідне зазначити про таке.
Згідно з п. 3.1 ст. 3 Податкового кодексу України, податкове законодавство України складається з нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання Податкового кодексу України, у тому числі рішень органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими ПКУ.
Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у складі податку на майно належить до місцевих податків (п.п. 10.1.1 п. 10.1 ст. 10 та п.п. 265.1.1 п. 265.1 ст. 265 Податкового кодексу України).
Установлення місцевих податків та зборів, не передбачених ПКУ, забороняється (п.10.4 ст. 10 ПКУ).
Відповідно до п. 7.1 ст. 7 ПКУ під час встановлення податку обов`язково визначаються такі елементи: платники податку; об`єкт оподаткування; база оподаткування; ставка податку; порядок обчислення податку; податковий період; строк та порядок сплати податку; строк та порядок подання звітності про обчислення і сплату податку.
Під час встановлення податку можуть передбачатися податкові пільги та порядок їх застосування (п. 7.2 ст. 7 ПКУ).
При цьому п.п. 12.3.2 п. 12.3 ст. 12 ПКУ встановлено, що при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні ст. 7 ПКУ з дотриманням критеріїв, встановлених розд. XII ПКУ для відповідного місцевого податку чи збору.
При цьому, елементи податку, визначені в п. 7.1 ст. 7 ПКУ, підстави для надання податкових пільг та порядок їх застосування визначаються виключно ПКУ.
А відтак, будь-які питання щодо оподаткування регулюються ПКУ і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до ПКУ та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства (п. 7.3 ст. 7 ПКУ).
Таким чином, міськради не мають права збільшувати граничну межу житлової нерухомості, на яку зменшується база оподаткування, встановлена п.п. 266.4.1 п. 266.4 ст. 266 ПКУ.
Посилання позивача на не надання відповідачем квитанції до податкового повідомлення-рішення суд також до уваги не бере, оскільки вказані обставини не є достатньою та самостійною підставою для скасування такого податкового повідомлення-рішення, оскільки у цьому випадку платник не звільняється від обов`язку сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Таким чином, встановлені у цій справі обставини свідчать про те, що приймаючи оскаржене рішення відповідач діяв у спосіб, передбачений законодавством України.
За встановлених обставин та наведеного правового регулювання суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. ст.243-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Єфанова