Справа № 460/340/21
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2021-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/340/21 пров. № А/857/10864/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Носа С. П.,

суддів Кухтея Р. В., Шевчук С. М.;

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року у справі № 460/340/21 (головуючий суддя Борискін С. А., м. Рівне, повне судове рішення складено 15 березня 2021 року) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинення певних дій,-

ВСТАНОВИВ:

20 січня 2021 року Рівненським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за віком позивачу відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як особі, яка постійно проживала на території радіоактивного забруднення з 02.06.1986 по 02.03.1993, починаючи з 11.11.2020 та зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як особі, яка постійно проживала на території радіоактивного забруднення з 02.06.1986 по 02.03.1993, починаючи з 11.11.2020.

В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 3) та протягом 1986-1992 років працювала та проживала на території, що належить до зони гарантованого добровільного відселення, а тому набула право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи». Однак, пенсійний орган протиправно та необґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у призначенні вказаної пенсії, чим порушив її право на пенсійне забезпечення.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивачем ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу, в якій висловлено прохання скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не врахував обставини встановлені у рішенні суду від 07.10.2020 у справі №460/5439/20. Так у вказаному рішенні суду, яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_1 набуде право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи» в 54 роки. Крім того, в даному рішенні суду встановлено, що в період з 1986 по 1992 ОСОБА_1 певний час проживала в с. Великі Телковичі та в с. Лозки, які відносяться до зони гарантованого добровільного відселення. Однак, дані обставини не враховано судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення суду.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів зробила висновок, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а оскаржуване рішення змінити в частині мотивів з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 18.04.1995 виданого Рівненською обласною радою, ОСОБА_1 є особою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3).

Згідно довідки Степангородської сільської ради від 24.04.2020 №1118 ОСОБА_1 з 12.05.1987 по 31.12.1990 проживала в с. Степангород Володимирецького району Рівненської області, що відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Згідно трудової книжки ОСОБА_1 № НОМЕР_2 позивач працювала в колгоспі «Зоря комунізму» Володимирецького району (зона гарантованого добровільного відселення) з 02.06.1986 по 18.04.1987 та в радгоспі «Степангородський» Володимирецького району (зона гарантованого добровільного відселення) в період з 22.04.1987 по 12.10.1992.

10.12.2020 ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Листом від 31.12.2020 №9744-9717/С-02/8-1700/20 Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повідомило ОСОБА_1 , що у неї виникне право на призначення пільгової пенсії за віком на умовах ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» після досягнення 55 років.

Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції часткового погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ (дала Закон № 796-ХІІ).

Статтею 9 Закону № 796-ХІІ встановлено, що особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи; 3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт; 4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

Відповідно до абз.4 п.2 ч.1 ст.55 Закону №796-XII, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за наявності відповідного страхового стажу, зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років на 3 роки, та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

В примітці до п.2 ч.1 ст.55 Закону №796-XII зазначено, що початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Згідно статті 65 Закону № 796-ХІІ документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Позивач є громадянином, який постраждав від Чорнобильської катастрофи 3 категорії, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 18.04.1995 Рівненською обласною радою.

Відповідно до статті 14 Закону №796-ХІІ для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.

Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1) (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846), передбачено, що при призначенні (перерахунку) пенсії за віком надаються, зокрема, документи, які засвідчують особливий статус особи, та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування.

Відповідно до підпункту «ґ» пункту 7 Порядку № 22-1 до заяви про призначення пенсії за віком подаються посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на відповідних територіях, видана органами місцевого самоврядування (при призначенні пенсії із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Рівненський окружний адміністративний суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог рішенням від 15 березня 2021 року, виходив з того, що ОСОБА_1 підтверджено факт постійного проживання та роботи у зоні гарантованого добровільного відселення з 02.06.1986 по 18.04.1987 та з 12.05.1987 по 04.04.1991, однак не підтверджено факт постійного проживання та роботи у зоні гарантованого добровільного відселення з 05.04.1991, оскільки місцем реєстрації та проживання позивача з 05.04.1991 є м. Кузнецовськ (згідно відомостей паспорта позивача), яке відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 №106 відноситься до зони посиленого радіологічного контролю, а тому позивач не має права на заниження пенсійного віку на 6 років.

Суд апеляційної інстанції не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV від 09.03.2003.

Зокрема, право на пенсію за віком мають особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2020 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу не менше 27 років.

Матеріалами справи, а саме паспортом ОСОБА_1 серія НОМЕР_3 , підтверджено, що на момент звернення позивача до ГУ ПФУ в Рівненській області за призначенням пенсії (2020 рік) їй виповнилося 54 роки (1966 р. н.). Факт наявності в позивача 27 років трудового стажу органом Пенсійного фонду не заперечується.

З трудової книжки ОСОБА_1 № НОМЕР_2 видно, що вона з 02.06.1986 по 18.04.1987 працювала в колгоспі «Зоря комунізму» Володимирецького району (зона гарантованого добровільного відселення), а з 22.04.1987 по 12.10.1992 в радгоспі «Степангородський» Володимирецького району (зона гарантованого добровільного відселення).

Довідкою трудового архіву Володимирецького району від 14.04.2020 №263/04-02 також підтверджується, що ОСОБА_1 працювала в колгоспі «Зоря комунізму» Володимирецького району Рівненської області з червня 1986 року по квітень 1987 року.

Згідно довідки Степангородської сільської ради від 24.04.2020 №1118 ОСОБА_1 з 12.05.1987 по 31.12.1990 проживала в с. Степангород Володимирецького району Рівненської області, що відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Крім того, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 у справі №460/5439/20 встановлено, що ОСОБА_1 у період з моменту аварії на ЧАЕС (26.04.1986) по 12.10.1992 постійно проживала та працювала в с. Лозки та в с. Степангород Володимирецького району Рівненської області, які відносяться до зони гарантованого добровільного відселення. Тобто, 6 років 5 місяців 7 днів. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 має право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до ст.55 Закону №796-ХІІ.

Вказане рішення суду не було оскаржено та набрало законної сили.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З наведеного видно, що ОСОБА_1 з моменту Чорнобильської катастрофи і до 12.10.1992 відпрацювала на території зони гарантованого добровільного відселення (категорія 3) 6 років, що дає їй право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на 1 рік за 2 роки роботи, тобто на 3 роки.

Щодо твердження суду першої інстанції про те, що з 05.04.1991 місцем реєстрації та проживання позивача є м. Кузнецовськ, що підтверджено відомостями паспорта, слід зазначити наступне.

За приписами статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України за № 637 від 12.08.1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

За змістом п. 1 цього Порядку, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Виходячи з наведеного, оскільки трудовою книжкою ОСОБА_1 підтверджується факт її роботи на території зони гарантованого добровільного відселення протягом 05.04.1991 - 12.10.1992, вказаний період підлягає зарахуванню до періоду роботи позивачки в зоні гарантованого добровільного відселення. Факт прописки в м. Кузнецовську не може слугувати підтвердженням фактичного проживання в даному місті.

Суд апеляційної інстанції робить висновок, що ОСОБА_1 має право на застосування початкової величини зниження пенсійного віку на 3 роки відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ, адже постійно проживала/працювала в зоні гарантованого добровільного відселення в період з моменту аварії на Чорнобильській АЕС по 01 січня 1993 року не менше 3 років.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 має право на застосування як початкової величини зниження пенсійного віку на 3 роки так і на зниження пенсійного віку на 1 рік за 2 роки роботи в зоні гарантованого добровільного відселення, тобто ще на 3 роки, разом на 6 років.

Аналогічний обрахунок пільгового стажу застосовано Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі № 556/1153/17.

Щодо обов`язковості подання оригіналів документів про стаж, вік та заробітну плату, суд вказує, що працівниками Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області не було вчинено жодних дій по отриманню цих документів, чим порушено гарантоване Конституцією України права громадян України на пенсійне забезпечення, оскільки відповідно до записів у трудовій книжці, тривалість роботи ОСОБА_1 на території зони гарантованого добровільного відселення, що дає право на призначення пільгової пенсії зі зниженням пенсійного віку, становить більше 6 років.

Відповідно до п.1.8. Порядку № 22-1, особам, які одержують пенсію, призначену органами Пенсійного фонду, або допомогу, призначену органами соціального захисту населення, пенсія призначається з дати виникнення права на неї з урахуванням пункту 1.7 цього розділу.

Згідно з п. 1.7 Порядку № 22-1, днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Відповідно до п. 4.1. Порядку № 22-1, орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

Пунктом 4.2 Порядку № 22-1 передбачено, що при прийманні документів працівник сервісного центру надсилає запити про витребування з відповідних інформаційних систем необхідних відомостей.

Судом апеляційної інстанції зроблено висновок, що зміст заяви ОСОБА_1 очевидно дає змогу оцінити намір заявника. Важливим є те, що до заяви позивачем було долучено ряд документів (відповідачем не заперечується), які подаються саме при призначенні пенсії.

Також слід зазначити, що в працівника сервісного центру, що приймає документи для призначення пенсії, наявні повноваження щодо витребування з відповідних інформаційних систем необхідних відомостей, що ним не було зроблено.

З огляду на викладене, колегія апеляційного суду констатує наявність підстав для захисту порушеного права ОСОБА_1 шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10 грудня 2020 року про призначення пенсії за віком згідно ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та прийняти відповідне рішення на підставі наданих ОСОБА_1 оригіналів документів для призначення пенсії та з урахуванням вищевикладених висновків суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального права, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про часткове задоволення позову.

Згідно ч. 1ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 ст. 139 КАС України встановлено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

В матеріалах справи наявні квитанції про сплату позивачем судового збору в розмірі 908 грн. (в суді першої інстанції за подання позовної заяви) та 1362 грн. (в суді апеляційної інстанції за подання апеляційної скарги), відтак, стягненню на користь ОСОБА_1 підлягає сплачений судовий збір в сумі 1135 грн.

Керуючись статтями 241, 250, 308, 311, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року у справі № 460/340/21 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинення певних дій задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10 грудня 2020 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах згідно ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (, м. Рівне, вул. Короленка, 7) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) 1135 грн. (одну тисячу сто тридцять п`ять гривень) понесених судових витрат у вигляді судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді Р. В. Кухтей
С. М. Шевчук