Справа № 160/7078/20
Суддя: Прокопчук Т.С.
Дата ухвалення: 2021-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 липня 2021 року м. Дніпросправа № 160/7078/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Прокопчук Т.С. (доповідач),

суддів: Шлай А.В., Кругового О.О.,

за участю секретаря судового засідання Іотової А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу Державної міграційної служби України

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2020 року (головуючий суддя: Єфанова О.В.), розглянутої в загальному позовному провадженні по адміністративній справі № 160/7078/20

за позовом ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач громадянка Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом до відповідача Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому просить скасувати рішення Державної міграційної служби України від 15.06.2020р. № 223-20; зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути її заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що Державна міграційна служба України під час прийняття рішення від 15.06.2020р. № 223-20 поверхово та неповно з`ясувала всі обставини особової справи позивача, не врахувала ситуацію, що склалася в країні походження та існувала на час прийняття рішення про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач у відзиві на позов просить в позові відмовити, так як позивач в якості доказів не надала ніяких документів про цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою для переслідувань в країні громадянської належності по ознакам раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Згідно актуальної інформації по країні походження, на даний момент певні території Сирії знаходиться під контролем державної влади Сирії, що створює можливість внутрішнього переміщення. Крім того, ситуація в країні громадянської належності позивача не є підставою для надання їй додаткового захисту в Україні, враховуючи відсутність конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободи у разі її повернення на батьківщину.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2020 року позов задоволено частково, визнане протиправним та скасоване рішення Державної міграційної служби України №223-20 від 15.06.2020 року щодо відмови позивачу у визнанні її особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву громадянки Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 про визнання її особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позову через порушення судом норм матеріального права. Апеляційна скарга ґрунтується на доводах, викладених у відзиві на позов.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, ст.2 та ч.4 ст. 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду першої інстанції відповідає, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що 23.12.2019 року громадянка Сирії ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , 2005 року народження, ОСОБА_3 , 2009 року народження, звернулася до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

В той же день, ГУДМС України в Дніпропетровській області, відповідно до вимог ч.1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», видано позивачу довідку про звернення за захистом в Україні № 003241.

У заяві-анкеті від 23.12.2019 року № 12-19 ОСОБА_1 зазначає, що не може повернутися до Сирії - країни свого походження у зв`язку з тим, що через війну в країні немає загальних умов для життя, там небезпечно для неї та неповнолітніх дітей.

З урахуванням висновку ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 13.05.2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Державною міграційною службою України прийнято рішення № 223-20 від 15.06.2020 року про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Зазначене рішення Державної міграційної служби України від 15.06.2020р. № 223-20 оскаржене позивачем в судовому порядку.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8.07.2011 року №3671-1У (далі Закон №3671).

За приписами п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671 біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.1 Закону №3671, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження .

Положеннями п. 13 ч.1 ст 1 Закону №3671 встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч.1, 2 ст. 5 Закону №3671, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 5 ст. 5 Закону №3671 передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в п. 1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у ст.6 Закону №3671, за змістом ч.1 цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 чи п.13 ч.1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин» № 8043/04 від 29.04.2004 року, а також змісту цього захисту в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

В той же час заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, яка звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Крім того, при розгляді справи слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, і незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Відповідно до ч.3 ст. 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Чинні міжнародні договори, до яких приєдналася Україна, є частиною національного законодавства України згідно з Конституцією України.

Право на життя і заборона катувань також закріплені в ратифікованих Україною міжнародних договорах, таких як Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно положень ст. 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань.

Відповідно до статей 2, 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Як встановлено судом першої інстанції, і підтверджено матеріалами справи, причинами звернення позивача із заявою про надання статусу біженця або особи яка потребує додаткового захисту стали неможливість добровільного повернення до країни громадської належності через військовий конфлікт в Сирії.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що існують загальновідомі офіційні документи та повідомлення ЗМІ, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, та її неповнолітніх дітей, їх безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт, ситуація в країні походження позивача залишається загостреною. Ситуація в Сирійській Арабській Республіці за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для позивача, якщо вона туди повернеться, оскільки сторони конфлікту використовують методи й тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення, конфлікт є всеохоплюючим, кількість вбитих та поранених осіб є дуже значною.

Так, згідно Актуальної інформації про країну походження в допомогу при використанні рекомендацій Управління Верховного Комісара ООН по Сирії за лютий 2017 року, вбачається, що у відповідності з «Рекомендаціями з питання міжнародного захисту» УВК ООН (Редакція IV), виданими в листопаді 2015 року, УВК ООН у справах біженців вважає, що «більшість громадян Сирії, які звертаються за міжнародним захистом, найімовірніше, відповідають критеріям визначення «біженець», наведеного в ст. 1А (2) Конвенції 1951 р, оскільки у них будуть цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за однією з ознак, зазначених у Конвенції »;тільки у виняткових випадках шукачі притулку з Сирії можуть не відповідати критеріям визначення біженця Конвенції 1951 року і в таких випадках слід розглядати можливість надання інших видів міжнародного захисту, в тому числі - в державах, пов`язаних зобов`язаннями щодо дотримання кваліфікаційної Директиви, - додаткового захисту.

На ім`я Голови ДМС України 19.03.2020 року супровідним листом 126/20/ОВ УВК ООН офіційно надіслано Тимчасові рекомендації щодо потреб шукачів притулку з Сирії у наданні міжнародного захисту: продовження застосування позиції УВК ООН 2017 року, у якому міститься оновлений огляд ситуації у сфері безпеки, прав людини та гуманітарної ситуації в Сирії:

Зважаючи на описану ситуацію в Сирії, УВК ООН вважає, що рекомендації, надані в останній Позиції з надання Міжнародного захисту, датована листопадом 2017 року (Версія V), продовжують бути актуальними, у тому числі рекомендації щодо надання права на отримання міжнародного захисту біженцям, наявності внутрішнього переміщення та продовжує закликати країни щодо збереження мораторію на примусове повернення до всіх частин країни.

Оскільки за матеріалами особової справи ОСОБА_1 не вбачається переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, позивач виїхала з країни походження легально, не зазначала про будь-які переслідування щодо неї або членів родини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що підстави для надання статусу біженця згідно чинного законодавства позивачу відсутні, але наявні підстави для надання їй додаткового захисту у відповідності до вимог пп. 4, 13 ч.1 ст.1 Закону №3671, так як існують загальновідомі офіційні документи, що підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, її безпеці чи свободі в країні походження, де продовжується військовий конфлікт, а контроль уряду Сирії над частиною території країни не спростовує факту продовження збройного конфлікту на території країни.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції правомірно врахував , що на території України з 2012 року перебуває ОСОБА_1 - чоловік та батько неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких позивач звертається до суду, який отримав посвідку на постійне проживання в Україні.

Здійснивши аналіз доказів по справі, суд першої інстанції правомірно скасував рішення Державної міграційної служби України від 15.06.2020р. №223-20 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, поклав на відповідача зобов`язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 , та її неповнолітніх дітей особами, які потребує додаткового захисту.

Доводами апеляційної скарги зазначені обставини не спростовані.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції в достатньому обсязі з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2020 року по адміністративній справі № 160/7078/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 13 липня 2021 року, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів.

Повний текст постанови складений 14 липня 2021 року.

Головуючий - суддя Т.С. Прокопчук

суддя А.В. Шлай

суддя О.О. Круговий