Справа № 380/8516/20
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2021-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/8516/20 пров. № А/857/5309/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року (суддя Братичак У.В., час ухвалення не зазначено, місце ухвалення м.Львів, дата складення повного тексту 15.12.2020),

в адміністративній справі №380/8516/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ,

про стягнення середнього грошового забезпечення,

встановив:

У жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив стягнути з відповідача на його користь середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2018 роки у розмірі 109854,27 грн. за період з 08 листопада 2018 року по 23 вересня 2020 року.

Відповідач у суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі за необґрунтованістю вимог.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 11.12.2020 року залишено позов без розгляду в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (невиплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2018 роки) за період з 08.11.2018 по 23.09.2020.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11.12.2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за затримку розрахунку при звільненні за період з 08.11.2018 по 23.09.2020 у сумі 25785 грн. 90 коп.. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

З рішенням суду першої інстанції від 11.12.2020 року не погодився відповідач Військова частина НОМЕР_1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що рішення суду винесене з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню та закриттю провадження з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. З тих підстав вважає, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним. Також вказує скаржник, що положення ст. 117 КЗпП України не поширюється на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Зазначає, що рішення Львівського окружного адміністративного суду про виплату індексації грошового забезпечення позивачу було прийняте 24 лютого 2020 року у справі №380/163/20, а тому нарахування позивачем середнього заробітку за не своєчасну виплату індексації грошового забезпечення, тобто з 25 лютого 2020 року до моменту її отримання, а саме до 23 вересня 2020 року, є безпідставним. Також вказує скаржник, що позивач зробив неправильний розрахунок, оскільки не врахував позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц. Додатково звертає увагу відповідач (апелянт), що грошову компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій позивачу було перераховано військовою частиною НОМЕР_1 27 лютого 2020 року, а з адміністративним позовом про стягнення середньомісячного грошового забезпечення позивач звернувся тільки 08 жовтня 2020 року, тобто із пропуском строку звернення до суду.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 11.12.2020 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з урахуванням наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.11.2018 №225, старшого прапорщика ОСОБА_1 , звільненого з військової служби наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 21.09.2018 №30-РС (по особовому складу) у запас за підпунктом б пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, з 07.11.2018 виключено із списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення (а.с. 9).

Встановлено, що на час звільнення позивача з військової служби військовою частиною не проведено повного розрахунку по грошовому забезпеченню, а саме не виплачено грошову компенсацію за невикористані відпустки та індексацію грошового забезпечення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 року у справі №1.380.2019.005993 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 у відношенні до ОСОБА_1 щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017-2018 роки. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017-2018 роки. Вказане рішення 09.01.2020 набрало законної сили (а.с. 34-37).

27.02.2020 відповідачем перераховано на картковий рахунок позивача грошові кошти в розмірі 9572,65 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку (а.с. 42).

Окрім того, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.02.2020 року у справі №380/163/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 по 07.11.2018. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 07.11.2018 у сумі 55872,73 грн.. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено (а.с. 10-20).

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.06.2020 року, апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 було залишено без задоволення, натомість апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково, та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 07 листопада 2018 року з врахуванням базового місяця індексації січень 2008 року (а.с. 21-33).

У подальшому, на виконання рішень суду виплачено 23.09.2020 року ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у сумі 99275,97 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку (а.с. 41).

Позивач вважаючи, що оскільки виплата грошової компенсації за невикористані відпустки та індексації грошового забезпечення відповідачем у день його звільнення не проведена, то він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, що зумовило позивача звернутись до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що затримка остаточного розрахунку з позивачем відбулася з моменту звільнення з 08.11.2018 по день фактичної виплати 23.09.2020, а тому позивач має право на компенсацію грошового забезпечення за час затримки при звільненні. При цьому суд дійшов висновку про відповідність суми 25785,90 грн. принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених заходів відповідальності, які слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Суд апеляційної інстанції погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції, з врахуванням наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У розглядуваних правовідносинах колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати компенсації за невикористані дні відпустки) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постановах від 01.03.2018 року у справі №806/1899/17 та від 31.05.2018 року у справі №823/1023/16.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 06.02.2020р. (справа №806/305/17).

Крім цього, у постанові від 15.09.2015р. (справа №21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів зазначає, що відповідно частини 2 статті 116 Кодексу законів про працю України, відповідач зобов`язаний був виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у повному обсязі у день звільнення 07.11.2018 року, проте виконав свій обов`язок лише 23.09.2020 року. Таким чином, оскільки працівникові не виплачена належна йому у день звільнення індексація грошового забезпечення, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку є правомірними.

Стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме: - факту невиплати належних працівникові сум при звільненні; - факту проведення з працівником остаточного розрахунку.

Матеріалами розглядуваної справи підтверджується, що станом на час пред`явнення до суду цього адміністративного позову ОСОБА_1 та станом на час винесення рішення суду першої інстанції від 11.12.2020 року із позивачем проведено остаточний розрахунок на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24.02.2020 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.06.2020 року у справі №380/163/20, що підтверджується банківською випискою про зарахування на банківський рахунок позивача коштів у сумі 99275,97 грн..

Щодо розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації колегія суддів враховує наступне.

Згідно зі ст.27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати №100 від 08.02.1995 року (далі постанова №100).

Відповідно до п.2 цієї постанови, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно п.5 цього ж Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 цього ж Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Оскільки позивача звільнено з військової служби 07.11.2018, а виплата індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 07.11.2018 року здійснена лише 23.09.2020, строк затримки розрахунку складає - 685 календарних днів.

Згідно довідок Військової частини НОМЕР_1 №350/490/83/886/пс від 10.10.2019 та №350/490/81/793 від 08.10.2010 (а.с. 38-40), розмір грошового забезпечення позивача у вересні 2018 року склав 11468,60 грн. (30 календарних дні), у жовтні 2018 року 10764,60 грн. (31 календарних дні).

Середньоденне грошове забезпечення становить 364,48 грн.. При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку, який складає 249668,8 грн. (685 календарних дні х 364,48 грн.), що значно перевищує розмір невчасно виплачених сум (99275,97 грн.).

З врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 25785,90 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі №806/345/16, від 18 липня 2018 року у справі №825/325/16, від 04.04.2018 року у справі №524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 року у справі №6-39цс11.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду враховує, що вказаний розрахунок та визначена судом першої інстанції сума, яка підлягає стягненню, сторонами не оспорені в апеляційному порядку.

Відносно доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами про виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2018 роки, з урахуванням того, що така була виплачена 27.02.2020 року , а з позовом звернувся ОСОБА_1 тільки 08.10.2020 року, то такі доводи судом апеляційної інстанції відхиляються, враховуючи, що ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року у цій же справі залишено позов без розгляду в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (невиплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2018 роки) за період з 08.11.2018 по 23.09.2020. Вказана ухвала суду від 11.12.2020 року в апеляційному порядку не оскаржена.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду від 11.12.2020 року винесене з дотриманням норм матеріального права та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Згідно п.10 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року в адміністративній справі №380/8516/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль