Справа № 280/3647/21
Суддя: Калашник Юлія Вікторівна
Дата ухвалення: 2021-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
12 липня 2021 року (о 14 год. 30 хв.)Справа № 280/3647/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Калашник Ю.В., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158-б, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
06.05.2021 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач), в якій позивач просить суд:

визнати протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати підвищення до пенсії позивачу в розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, відповідно до пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", виходячи з мінімального розміру пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії в розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, відповідно до пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", виходячи з мінімального розміру пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", починаючи з 30 серпня 2019 року і до настання обставин, з якими Закон пов`язує зміну чи припинення таких виплат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 серпня 2019 року Новомиколаївською селищною радою Новомиколаївського газону Запорізької області видано довідку за №2215, згідно якої позивач визнана реабілітованою та потерпілою від політичних репресій за Законом України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років". Вказана довідка, про що зазначено в ній, видана замість посвідчення реабілітованого та має його силу до видачі посвідчення. Позивачу встановлено та виплачується надбавка до пенсії у розмірі, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян" від 16 липня 2008 року № 654, тобто в меншому розмірі, а ніж той, що встановлений пунктом "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Враховуючи те, що позивач є реабілітованою особою, потерпілою від політичних репресій, позивач вважає, що маж право на підвищення до пенсії в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту "г" частини першої статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", із заявою про підвищення такої надбавки я звернулася до органу пенсійного фонду 30 серпня 2019 року, тому, вважає, що таке підвищення відповідно до пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у розмірі 50 процентів мінімальної пенсії за віком, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", має бути встановлено з часу звернення про встановлення такої надбавки, а саме з 30 серпня 2019 року. З урахуванням наведеного, просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 11.05.2021 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

01.06.2021 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 30924), в якому зазначає, що 30 серпня 2019 року позивач звернулась до управління із заявою про зміну адреси та заявою про перерахунок пенсії. До заяви про перерахунок пенсії позивач додала довідку Новомиколаївської селищної ради №2215 від 02.08.2019, рішення виконавчого комітету Новомиколаївської селищної ради №32 від 17.07.2019 та довідку про реабілітацію № 18/Ш-9 виданої 30.04.2015 УМВС по Архангельській області МВС Росії. На підставі заяви позивача 12.09.2019 управлінням здійснено перерахунок пенсії з урахуванням вимог пп. 2 п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України №654 від 16.07.2008 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян». Після 30 серпня 2019 року позивач до управління з питанням про нарахування та виплату підвищення до пенсії в розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не зверталась. Про незгоду позивача з перерахунком відповідачу стало відомо лише з позовної заяви. Згідно наданих ОСОБА_1 документів вона є донькою потерпілої від репресій ОСОБА_2 , яка в 1941 році була вислана в складі сім`ї ОСОБА_3 на спецпоселення. Отже, матір позивачки було піддано репресіям у Формі вислання. Натомість ст. 6 Закону № 962-ХІІ передбачено, що надаються гарантії передбачені п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» реабілітованим, із числа тих, яких було піддано репресіям у Формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу та яким встановлено інвалідність. Тобто, позивач не має права на підвищення пенсії відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Окрім того, зауважує, що позивач просить підвищення пенсії у розмірі 50 процентів мінімальної пенсії за віком, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано. Проте, членам сім`ї репресованої особи, яку у подальшому було реабілітовано, здійснюється підвищення пенсії на 25 процентів мінімальної пенсії за віком. Виходячи з вищевикладеного, позивач не має права на підвищення пенсії відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Згідно зі ст. 258 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно з ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження.

Суд, оцінивши повідомлені обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в Запорізькій області та з січня 2010 року та отримує пенсію за віком, про що свідчить протокол № 115023 від 08.01.2010 (а.с.37).

Управлінням міністерства внутрішніх справ Російської Федерації по Архангельській області 30 квітня 2015 року позивачу видано довідку про реабілітацію № 18/ІІІ-9, відповідно до якої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Кодіно Онезького району Архангельської області, згідно свідоцтва про народження НОМЕР_2 , виданого 20 листопада 1954 року Кодінською селищною радою Онезького району Архангельської області, є донькою ОСОБА_2 , 1934 року народження, репресованої в 1941 році органами влади Джанкойського району Кримської області, висланої в складі сім`ї ОСОБА_3 на спецпоселення в Казахську РСР, потім в 1948 році в Архангельську область, на підставі постанови Державного Комітету Оборони СРСР від 07.10.1942 року, як особа німецької національності, реабілітованої УМВС Росії по Архангельській області на підставі пункту "в" статті 3 Закону Російської Федерації від 18.10.1991 року № 1761-1 "Про реабілітацію жертв політичних репресій". У відповідності до частини 1 статті 1.1 Закону Російської Федерації від 18.10.1991 року № 1761-1 "Про реабілітацію жертв політичних репресій" ОСОБА_4 , як така, що находилася разом з репресованою по політичним мотивам матір`ю на спецпоселенні, визнана такою, що була піддана політичній репресії та реабілітована. реабілітована. Висновок про реабілітацію винесено 30.04.2015 (а.с.9).

02 серпня 2019 року Новомиколаївською селищною радою Новомиколаївського району Запорізької області видано довідку за № 2215, відповідно до якої ОСОБА_1 визнана реабілітованою та потерпілою від політичних репресій за Законом України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років". Вказана довідка, про що зазначено в ній, видана замість посвідчення реабілітованого та має його силу до видачі посвідчення (а.с.10).

30.08.2019 позивач звернулась до ГУ ПФУ в Запорізькій області із заявою щодо нарахування та виплати підвищення до пенсії відповідно до пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

На підставі зазначеної заяви, відповідачем нараховане та виплачується вищевказане підвищення в розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян" від 16 липня 2008 року № 654, як громадянці, яка необґрунтовано зазнала політичних репресій і згодом була реабілітована, в розмірі 54,40 грн.

Виходячи із визначених загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, позивач вважає, що при визначенні розміру підвищення до пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, підлягають застосуванню положення Закону України "Про пенсійне забезпечення", а не Постанова Кабінету Міністрів України "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян" від 16 липня 2008 року № 654, у зв`язку із чим звернулась до суду з даним позовом.

Розглядаючи по суті ці позовні вимоги, суд зважає на таке.

Суд врахував ч.2 ст.19 Конституції України, якою встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст.46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки; організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України від 17 квітня 1991 року №962-XII «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» (далі - Закон №962-XII). Його дія поширюється на осіб, необґрунтовано засуджених судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру.

Згідно зі ст.1 Закону №962-XII метою цього Закону є відновлення історичної справедливості, встановлення порядку реабілітації репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, відновлення їхніх політичних, соціальних, економічних та інших прав, визначення порядку відшкодування шкоди, завданої таким особам унаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, недопущення повторення злочинів тоталітарних режимів.

Приписами ст.11 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» встановлено, що у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

- репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом;

- члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», реабілітованими визнаються особи:

1) які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання;

2) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів;

3) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення;

4) які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину;

5) стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.

Згідно з п.2 ст.13 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», потерпілими від репресій, зокрема, визнаються: діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до 18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року № 185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена.

За приписами п.4 ст.14 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», цей Закон у частині визнання реабілітованими, потерпілими від репресій поширюється на осіб, які належать до однієї з таких категорій осіб: особи, зазначені у статтях 1-2, 1-3 цього Закону, які є громадянами України.

Згідно з п.п.5-7 ст.2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», формами репресій, зокрема, визнаються: заслання; вислання; депортація.

Довідкою про реабілітацію № 18/ІІІ-9, виданою Управлінням міністерства внутрішніх справ Російської Федерації по Архангельській області 30 квітня 2015 року підтверджується, що позивач виселена на спецпоселення разом зі своєю матір`ю - ОСОБА_2 . Отже, позивач є потерпілою від такої форми репресій, як заслання.

За приписами постанови Кабінету Міністрів України №654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» від 16.07.2008 громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40 гривень, а членам їх сімей, яких було примусово переселено 43,52 гривень (підпункт 2 п. 4).

Пунктом «г» ч. 1 ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05.11.1191 (у редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Статтею 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (у редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що розмір мінімальної пенсії за віком дорівнює прожитковому мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність. Своєю чергою, ч. 1 ст. 2 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної пенсії за віком. При цьому розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Не зважаючи на викладене ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» чітко передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини 1 цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом.

Проаналізувавши викладене, врахувавши ч. 6 ст. КАС України щодо аналогії закону (у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини), суд вважає, що положення стосовно мінімальної пенсії за віком, за ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» може бути застосоване при визначення розміру підвищення до пенсії, за Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно з п. 6 Розділу XV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

У цій частині суд вважає аргументованими покликання позивача на те, що дійсно виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, та слід керуватися нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу, а не приписами підп. 2 п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» від 16.07.2008.

З позиції суду вказана постанова №654 звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить вищевказаним приписам чинного законодавства.

Ця позиція суду узгоджується із позиціями Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 04.03.2020 у справі №446/1566/16-а, від 10.10.2018 у справі №446/1549/16-а, які відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії (ст. 8 Конституції України).

Виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основи соціального захисту (п.п. 1, 6 ст. 92 Конституції України).

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України (ч. 3 ст. 7 КАС України).

У зв`язку з невідповідністю п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №654 від 16.07.2018 «Про підвищення пенсійного забезпечення громадян» вимогам п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суд відповідно до ч. 3 ст. 7 КАС України, застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, а саме положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» (п. «г» ст. 77 цього Закону).

Керуючись принципом пріоритетності застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» як нормативно-правового акту вищої юридичної сили, позивач має право на підвищення до пенсії, відповідно до пункту «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 6 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», зокрема, передбачено, що реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими комітетами відповідних місцевих Рад народних депутатів (у редакції чинній станом на момент видачі посвідчення).

З 05.05.2018 набув чинності Закон Україні «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 7977- 1991 років» (в редакції Закону України від 13.03.2018 №2325-VII «Про внесенні змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років»).

Відповідно до ст. 6 вказаного Закону, реабілітованим, які мають право на пільги, передбачені цим Законом, видається посвідчення єдиного зразка затвердженого Кабінетом Міністрів України. Видача посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими органами відповідних сільських, селищних, міських рад, у тому числі обраними об`єднаними територіальними громадами.

Згідно з п. 2.13 постанови Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005, якою затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (зареєстрована у Мінюсті 27.12.2005 року за №1566/11846), за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається завірена в установленому порядку копія посвідчення реабілітованого. Для осіб, реабілітованих згідно зі статтею 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів - довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.

02 серпня 2019 року Новомиколаївською селищною радою Новомиколаївського району Запорізької області видано довідку за № 2215, відповідно до якої ОСОБА_1 визнана реабілітованою та потерпілою від політичних репресій за Законом України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років". Вказана довідка, про що зазначено в ній, видана замість посвідчення реабілітованого та має його силу до видачі посвідчення (а.с.10).

Отже ОСОБА_1 є особою, яка необґрунтовано зазнала політичних репресій як член сім`ї репресованої з політичних мотивів родини - матері, згодом реабілітованої, що надає право на підвищення призначеної пенсії, відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Водночас, суд не знаходить підстав для задоволення у повному обсязі позовних вимог в частині щодо зобов`язання відповідача підвищити ОСОБА_1 , як реабілітованій особі, яка зазнала політичних репресій, відповідно до ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначену пенсію на 50 процентів мінімальної пенсії за віком, починаючи з часу початкового звернення, а саме з 30.08.2019, з огляду на таке.

Як зазначалося вище, відповідно до п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Отже, право на підвищення до призначеної пенсії на 50 процентів мінімальної пенсії за віком мають саме репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано.

При цьому, як вже зазначалося, Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» розмежовано поняття репресованих осіб, які в подальшому були реабілітовані, та визначено, що до них належать особи, які зазнали репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом, а також поняття осіб, потерпілих від репресій, до яких, зокрема, належать члени сім`ї репресованих осіб, в тому числі діти репресованої особи, які народилися на засланні, висланні під час перебування репресованої особи на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва.

Таким чином, ОСОБА_1 є не репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано, а особою, потерпілою від репресій, а саме: членом сім`ї репресованої особи - дитиною репресованої матері, яка народилися на засланні, висланні під час перебування репресованої особи на засланні.

Наведене фактично визнається відповідачем, з огляду на викладену ним у відзиві на позов позицію.

З огляду на наведене, у позивача відсутнє право на підвищення до призначеної пенсії на 50 процентів мінімальної пенсії за віком, оскільки віна не є репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано.

Натомість, ОСОБА_1 є членом сім`ї репресованої особи, яку було примусово переселено, тому відповідно до п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» позивач має право на підвищення до призначеної пенсії на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Доводи відповідача відносно того, що право на таке підвищення до пенсії мають виключно особи, яких реабілітовано в порядку та відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», є безпідставними, оскільки приписи п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» такого застереження не містять. При цьому позивач просить здійснити йому вищевказане підвищення до пенсії не на підставі ст.6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», а саме на підставі п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

За наведених обставин, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та зобов`язання відповідача підвищити ОСОБА_1 відповідно до ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначену пенсію на 25 процентів мінімальної пенсії за віком, починаючи з часу початкового звернення, а саме з 30.08.2019.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення у справі «Кантоні проти Франції» (Cantoni v. France № 17862/91), у справі «Вєренцов проти України» № 20372/11).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності своєї поведінки у спірних правовідносинах. Натомість обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, частково знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Щодо посилання відповідача на пропущення позивачем строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Як зазначено у ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У п.1 Рішення Конституційного Суду України (справа №9-зп від 25.12.1997) зазначено: Частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Так, суд зазначає, що при застосуванні строків звернення до адміністративного суду суд враховує, що встановлені процесуальним законом строки та наслідки у вигляді залишення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права та легалізації триваючого правопорушення, у першу чергу, з боку держави в особі відповідача. Тобто спірні відносини щодо реалізації позивачем конституційного права на пенсійний захист є триваючими, а тому захист порушеного права не може бути обмежений як неправомірними діями відповідача, так і процесуальними строками для звернення до суду.

Таким чином, з врахуванням триваючих правовідносин та наведених висновків та обставин, суд приходить висновку, що строк звернення до суду з вказаним позовом позивачем не пропущено.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (ч.1 ст.143 КАС України). Згідно з ч.3 ст.139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

У зв`язку із викладеним, судові витрати у розмірі 454,00 грн. на оплату судового збору підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158-б, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо не нарахування та невиплати підвищення до пенсії ОСОБА_1 в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком, відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії у розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком, відповідно до пункту «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з часу звернення (30.08.2019) за перерахунком пенсії та до настання обставин, з якими Закон пов`язує зміну чи припинення таких виплат.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору у розмірі 454,00 грн. (чотириста п`ятдесят чотири гривні) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення у повному обсязі складено та підписано 12.07.2021.

Суддя Ю.В. Калашник