Справа № 540/1773/21
Суддя: Морська Г.М.
Дата ухвалення: 2021-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2021 р.м. ХерсонСправа № 540/1773/21
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Морської Г.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі-позивач), звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (далі-відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність УМВС України у Вінницькій області щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги за 2004 р. та компенсації за невикористану у 2004 році чергову відпустку;

- стягнути з УМВС України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу за 2004 рік у сумі 540,00 грн;

- зобов`язати УМВС України у Вінницькій області нарахувати та сплатити грошову компенсацію за невикористану у 2004 році чергову відпустку на користь ОСОБА_1 .

Ухвалою від 26.04.2021р. відкрите спрощене провадження у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у період із травня 2004 року по квітень 2005року проходив службу в Управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області. Стверджує, що у період служби не отримав матеріальну допомогу за 2004 рік відповідно до п. 2 Указу Президента України від 04.10.1996р. № 926/26 та не перебував у відпустці за вказаний період і не отримав компенсацію за невикористану відпустку за 2004 рік. Вважає, що його права порушені та просить суд задовольнити позов.

Відповідач надіслав суду відзив, у якому просив відмовити у задоволення позову, мотивуючи тим, що грошова компенсація за невикористану відпустку виплачується особам, які звільняються з органів внутрішніх справ. Відповідно до витягу із наказу начальника УМВС України у Вінницькій області № 35 о/с від 04 квітня 2005 року, позивач був переведений у розпорядження начальника УМВС України в Херсонській області для подальшого проходження служби, а не звільнений, відтак такі вимоги мають бути звернені до УМВС України в Херсонській області. Щодо стягнення матеріальної допомоги, зазначає, що відповідно до положень статті 78 Закону України "Про Державний бюджет України на 2004 рік" установлено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, (військовослужбовців), осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах або планах використання бюджетних коштів. Стверджує, що рапорт на виплату матеріальної допомоги за 2004 рік ОСОБА_1 не подавав. Виплата здійснюється на підставі рапорту і наказу. Крім того позивач не пропрацював повний календарний рік.

Розглянувши надані документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд встановив наступне.

Із 26 квітня 2004 року ОСОБА_1 проходив службу в УМВС України у Вінницькій області.

Наказом від 04.04.2005р. № 35о/с позивача відряджено у розпорядження УМВС України у Херсонській області.

02.04.2021р. позивач на свій запит отримав довідку про види грошового забезпечення за період проходження служби з 26.04.2004р. по 04.04.2005р. в УМВС України у Вінницькій області.

З`ясувавши, що йому не виплачені матеріальна допомога та компенсація за невикористану відпустку, позивач звернувся до суду.

Щодо строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 Закону № 108/95-ВР визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Позовні вимоги стосуються стягнення доплати за роботу у нічний час та матеріальної допомоги, що є складовою заробітної плати.

Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другої статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду, з якими не обмежується будь яким-строком. Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 Кодексу, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, аналіз наведених норм чинного законодавства з урахуванням положень Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 дає підстави для висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Суд зазначає, що перебування особи на публічній службі, у тому числі на службі в органах МВС, є однією із форм реалізації закріпленого в статті 43 Конституції України права на працю.

Отже, в аспекті спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що поняття «грошове забезпечення», «матеріальна допомога» та «заробітна плата», які використано у чинному законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір охоплюється застосованим у частині 2 статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці».

Подібну правову позицію було неодноразово висловлено Верховним Судом у постановах від 25 вересня 2018 року в справі №815/4421/15, від 13 березня 2019 року у справі №807/363/18, від 25 квітня 2019 року у справі №804/496/18, від 26 червня 2019 року в справі №820/4748/17, від 22.05.2020р. у справі №808/3200/17.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем не пропущений строк звернення до суду із позовом.

Щодо невиплати позивачу компенсації за невикористану відпустку, суд зазначає наступне.

Порядок проходження служби в органах МВС на період виникнення спірних правовідносин регулювався Законом України "Про міліцію" від 20.12.1990 565-ХІІ та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого Постановою КМ Української РСР від 29.07.1991 № 114 (із змінами та доповненнями).

Відповідно до пунктів 54, 55, 56 Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України особам середнього, старшого і вищого начальницького складу у разі переведення по службі в іншу місцевість дозволяється, за їх бажанням, поєднувати чергові відпустки за два роки. Поєднана відпустка надається за новим місцем служби і її загальна тривалість не повинна перевищувати трьох місяців, без урахування часу, необхідного для переїзду до місця проведення відпустки і назад, але не більше 15 діб. У разі службової необхідності поєднана відпустка за новим місцем служби може бути надана в два строки, в межах загальної тривалості та з видачею кожного разу проїзних документів.

Відкликання осіб рядового і начальницького складу із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено прямим начальником (від начальника управління внутрішніх справ Кримської АРСР, області, м.Києва, йому рівних і вище).

При відкликанні з чергової відпустки невикористана її частина надається, як правило, в поточному році. Якщо невикористана частина відпустки становить 10 діб і більше, особам рядового і начальницького складу видаються проїзні документи для проїзду до місця проведення відпустки, але не далі пункту, з якого вони були відкликані, і назад, а також надається додатковий час на дорогу понад відпустку.

За бажанням осіб рядового і начальницького складу, невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Особам рядового і начальницького складу (крім осіб, указаних в абзаці першому цього пункту), які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Із наведених норм слідує, що невикористана частина щорічної відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік, а грошова компенсація за невикористану відпустку виплачується в році звільнення.

Разом із тим позивач не був звільнений із УМВС України у Вінницькій області, а був переведений до УМВС України у Херсонській області, відтак і невикористана відпустка мала бути приєднана до чергової відпустки у наступному році.

Відповідно до ст. 24 Закону України "Про відпустки" у редакції станом на 2004 рік, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. ... У разі переведення працівника на роботу на інше підприємство грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, на яке перейшов працівник. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Тобто виплата грошової компенсації за невикористану відпустку передбачена лише при звільненні працівника, за бажанням працівника частина відпустки може бути замінена грошовою компенсацією у період роботи без звільнення лише якщо тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не менша ніж 24 календарних дні.

Також суд відмічає, що позивач не надав суду жодних доказів звернення до відповідача із відповідним рапортом про компенсацію невикористаної відпустки грошовою виплатою.

Суд зауважує, що позивач, не отримавши компенсацію за невикористану відпустку при переведенні, мав знати про порушення його права та своєчасно звернутись до роботодавця із відповідним запитом про отримання підтверджуючої інформації.

Своєю бездіяльністю позивач сам унеможливив отримання належних доказів для відновлення його порушеного права.

При вирішенні даного спору суд враховує, що відповідно до вимог ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень.

Проте, у разі відсутності (у зв`язку із закінченням терміну зберігання) у відповідача доказів, які можуть підтвердити правомірність позовних вимог, позивач має самостійно надати докази на обґрунтування позову. Наведене випливає зі змісту частини першої ст. 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Із наведених підстав, суд відмовляє у задоволенні позову у цій частині.

Щодо позовних вимог про стягнення матеріальної допомоги, суд зазначає наступне.

Пунктом 2 Указу Президента України від 04 жовтня 1996 року № 926/26 "Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ" з метою впорядкування грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ постановлено: виплачувати особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ матеріальну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення на рік.

Указ №926/26 не передбачав порядку виплати матеріальної допомоги, проте визначав, що така допомога носить щорічний характер.

Судом із довідки про види грошового забезпечення встановлено, що позивач пропрацював в УМВС України у Вінницькій області із 26.04.2004р. по 04.04.2005р., тобто неповний рік: 8 місяців 2004 року та три місяці 2005р.

Разом із тим позивач не надав доказів, що він не отримував таку матеріальну допомогу на попередньому місці роботи та звертався із відповідним рапортом до свого роботодавця.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При вирішенні спорів щодо правомірності рішень суб`єкта владних повноважень, необхідно враховувати, що відповідно до вимог ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень.

Разом із тим позивач є активною процесуальною особою та має обґрунтувати свої вимоги і підтвердити їх відповідними доказами. Наведене випливає зі змісту частини першої ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення та ст. 9 КАС України, якою визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін.

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку про необґрунтованість та не підтвердження належними і допустимими доказами позовних вимог, у зв`язку із чим відмовляє у їх задоволенні.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Г.М. Морська

кат. 106030000