Справа № 480/3913/21
Суддя: О.А. Прилипчук
Дата ухвалення: 2021-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 липня 2021 року Справа № 480/3913/21
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Прилипчука О.А.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/3913/21
за позовом ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Сумській області
про визнання протиправним та скасування рішення,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 через представника звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Сумській області, в якій просить:
1. Визнати протиправними та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.12.2020 №471-20.
В обгрунтування позовних вимог зазначив, що оскаржувана відмова прийнята без врахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення та стосуються його справи. У відповідача не було підстав для висновку про обгрунтованість чи необгрунтованість його заяви по оформленню документів для вирішення питання щодо надання йому статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач змушений залишатися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці, а також свободі в Палестині, в нього є обґрунтовані обставини для побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи та боїться застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини; він не може і не бажає повернутися до країни походження - Палестини внаслідок зазначених побоювань. За таких обставин, з врахуванням нинішньої політичної обстановки в Палестині, позивач побоюється повертатися до своєї батьківщина, він боїться стати там жертвою переслідувань або жертвою незаконного вироку.
Ухвалою суду від 11.05.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
Представник відповідача та третьої особи подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та зазначає, що позивач не висловлює будь-яких побоювань щодо повернення до країни походження, пов`язаних з загальною безпековою ситуацією в Секторі Газа. Позивач спокійно пересувався територією регіону попереднього постійного місця проживання; ані він, ані члени його родини не постраждали від будь-яких конфліктів на території Палестини. Крім того, позивач ніколи не був жертвою випадків із застосуванням примусового переміщення або виселення у Секторі Газа, він постійно проживав в м. Рафах. Позивач в Секторі Газа отримав освіту. В ОСОБА_2 він мав можливість безперешкодно користуватись державними послугами та сервісами. Батьки позивача забезпечені житлом, батько має у своїй власності магазин посуду, мати домогосподарка. Брати і сестри мешкають разом з батьками, навчаються у школі. За таких обставин, у відповідача немає вагомих підстав вважати, що в разі повернення до Сектору Газа буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості позивача та інші суттєві порушення прав людини або позивач зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території країни походження. Серед фактів, повідомлених позивачем, немає підстав для визнання особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п. 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (а.с. 16-25).
Дослідивши матеріали адміністративної справи, позовну заяву та відзив, зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні відносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особа без громадянства ( ОСОБА_3 , уродженець м. Рафах, Єгипет, араб за національністю, мусульманин за віросповіданням, має паспорт виданий Палестинским НОМЕР_1 , дата видачі 02.11.2016, дата закінчення дії 01.11.2021 (а.с. 36-38, 39). Позивач є особою без громадянства ( ОСОБА_3 , уродженець м. Рафах Сектору Газа Палестинської Автономії, має середню освіту - закінчив школу, з 2019 року працює ФОП ОСОБА_1 (фастфуд). Перед виїздом до України проживав в м. Рафах, що зазначено у реєстраційному листку на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 47-48).
22.12.2017 позивач прибув на територію України легально, за маршрутом: Сектор Газа (Рафах) - Єгипет (Каїр) - автомобільним транспортом, Єгипет (Каїр) - Туреччина (Стамбул) - Україна (Харків) - повітряним транспортом, за багаторазовою візою типу «Д», з метою навчання в Сумському національному аграрному університеті.
25.08.2020 позивач звернувся до Управління ДМС України в Сумській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особи без громадянства ( ОСОБА_2 ) (а.с. 47-48).
Наказом Управління ДМС України в Сумській області від 25.08.2020 № 72 прийнято до розгляду вказану заяву, попередній її розгляд визначено завершити до 14.09.2020, встановлено термін дії довідки про зверненя за захистом в Україні особи без громадянства ( ОСОБА_4 до 25.09.2020 (а.с. 46).
Позивача ознайомлено з порядком звернення за безоплатною правовою допомогою та про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біжанцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків, шляхом проінформування російською мовою з перекладачем на арабську мову в присутності перекладача (а.с. 49-50).
Управлінням ДМС України в Сумській області видано заявникові довідку про звернення за захистом в Україні № 007843 від 25.08.2020 (а.с. 52) з терміном дії до 25.09.2020.
Управлінням ДМС України в Сумській області з позивачем проводились співбесіди, що підтверджується відповідними протоколами від 02.09.2020 (а.с. 62-67), від 23.10.2020 (а.с. 77-81).
Наказом Управлінням ДМС України в Сумській області від 14.09.2020 № 76 продовжено строк розгляду заяви позивача до 14.11.2020 та продовжено ОСОБА_1 термін дії довідки про звернення за захистом в Україні № 007843 до 25.03.2021 (а.с. 73).
13.11.2020 Управлінням ДМС України в Сумській області підготовлено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особи без громадянства ОСОБА_1 (а.с. 89-94).
17.12.2020 ДМС України прийнято рішення № 471-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особи без громадянства ОСОБА_1 (а.с. 95).
Постановою Управління Державної міграційної служби України в Сумській області серії ПН МСМ № 000630 від 09.04.2021 на ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 2550,00 грн. за порушення ч. 1 ст. 203 КУпАП (а.с. 86).
Надаючи правову оцінку відносинам, що в даному випадку склалися між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам.
Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі по тексту - Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).
У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).
Згідно з частиною першою та другою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У силу статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Відповідно до ч.6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення ДМС України від 17.12.2020 № 471-20, підставою для відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особі без громадянства ОСОБА_1 стали положення абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні (а.с. 95).
При цьому, виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи, в тому числі за своє життя, чи здоров`я, безпеку або ж свободу.
Відповідно до ч.7 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з п.п. «а» п. 3.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649 (далі Правила №649), заявник зобов`язаний також надати всі наявні у нього документи та інформацію, що необхідні для обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або зазначити причини, через які ці документи та інформація не можуть бути надані, та повідомити, де такі документи знаходяться чи можуть знаходитися або хто може надати чи підтвердити відповідну інформацію.
Відповідно до п.п.5,6 Позиції Управління Верховного комісару ООН «Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов`язком доказування» (п.5). У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінувати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані (п.6).
Згідно із п.195 розділу «В», частини ІІ Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Тобто, за загальним правовим принципом обов`язок надати докази покладається в першу чергу на особу, яка подає звернення, а уповноважена особа зобов`язана оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника, в тому числі з особою, яка звертається за захистом. І дійсно, в деяких випадках саме уповноваженій особі доводиться збирати необхідні докази, що можуть підтвердити подану заяву (п.196 Керівництва УВКБ ООН).
Отже, ненадання документального доказу усних тверджень, як зазначає позивач, дійсно не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою. В той же час лояльність не повинна доходити до прийняття за достовірну інформацію, яка не відповідає загальним актам, викладеним у заяві (п.197 Керівництва УВКБ ООН).
У позовній заяві та під час співбесід позивач вказував, що територію Сектору Газа залишив через проблеми з урядом ХАМАС.
Пояснив, що до того як прибув до України, він виконував функції прикордонника у політичному озброєному угрупуванні ФАТХ. В 2006 році в Палестині сформувався рух за національне звільнення ОСОБА_5 та ісламський рух супротиву ХАМАС. Після того, як позивач перестав працювати та бути членом угрупування ФАТХ, члени збройного угрупування ІНФОРМАЦІЯ_2 почали погрожувати позивачу розправою та здійснювали на нього фізичний вплив (наносили тілесні ушкодження, підстерігали біля будинку та погрожували). В 2017 році люди ХАМАС три рази забирали його до в`язниці, де допитували, били, знущалися фізично та морально. Під час допитів йому зав`язували очі та запитували про ФАТХ.
Як встановлено судом, представником Управління ДМС України в Сумській області з метою перевірки фактів, викладених у заяві, в тому числі спільно із позивачем декілька разів проводились співбесіди, крім іншого неодноразово збиралась інформація по країні походження, робились запити до відповідних установ.
При цьому, за змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:
- знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;
- наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;
- неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження;
- побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
В свою чергу, відповідно до пунктів 45, 66 Глави ІІ частини І Керівництва УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування (п.45). Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна продемонструвати підтвердження цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п.66).
При цьому, згідно з пп.38-44 Глави ІІ частини І Керівництва УВКБ ООН термін «обґрунтованих побоювань» включає суб`єктивну та об`єктивну сторону.
Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування у першу чергу суб`єктивних обставин є досить важливим.
Слід зауважити, що суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Термін «побоювання» означає, що особа не обов`язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ і так далі.
Як вбачається з заяви шукача захисту та протоколів співбесід позивач має побоювання, що в разі повернення до Сектору Газа його будуть допитувати, над ним будуть знущатися, можуть побити та посадити до в`язниці представники ХАМАС, через те, що він працював у ФАТХ.
Оцінюючи наведені позивачем причини, чому він особисто побоюється повертатися до країни походження, суд відзначає суттєві розбіжності в поясненнях шукача захисту під час співбесід.
Так, позивач стверджує, що працював прикордонником на контрольно-пропускному пункті «Рафах», який на той час контролював ФАТХ. За його словами, він був і залишається військовозобов`язаним та членом партії ФАТХ. Позивач не надав жодного підтверджуючого документу на користь своїх усних тверджень щодо його роботи, членства в партії, військової служби. В той же час встановлені суперечливості та непослідовності у його твердженнях, щодо матеріальних елементів заяви, що істотно зменшує рівень довіри до його клопотання в цілому.
Так, на співбесіді від 02.09.2020 року позивач вказав, що працював прикордонником на контрольно-пропускному пункті «Рафах» один місяць в кінці 2016 року. Також, він повідомив, що до ФАТХ вступив в серпні 2016 року. А на співбесіді від 23.10.2020 року він стверджував, що його перший раз затримали в лютому 2017 року на три місяці, другий раз в травні 2017 року на три місяці та третій раз в 2017 році на півтора місяці. Під час затримань за словами позивача, він працював прикордонником.
Таким чином, виходячи з зазначеного, позивачем надані суперечливі твердження щодо періоду його роботи на посаді прикордонника пункту пропуску «Рафах».
Позивач стверджує, що на час його роботи прикордонником пропускний пункт контролювався ФАТХ. Однак, як встановлено з відкритих джерел інформації, прикордонний перехід в м. Рафах знаходився під контролем ХАМАС з моменту насильницького захвату Сектору Газа в 2007 році. Однак в листопаді 2017 року ХАМАС передав прикордонний перехід Палестинській адміністрації після домовленості з ФАТХ (а.с. 82-84).
Отже, твердження позивача стосовно того, що на час його роботи прикордонником пропускний пункт «Рафах» контролювався ФАТХ спростовується інформацією по країні походження, оскільки встановлено, що з 2007 року та до листопада 2017 року він перебував під контролем ХАМАС.
Позивач вказує, що був та є військовозобов`язаним. За його словами, під час проходження служби він форменого одягу не носив та зброю йому не видавали.
З інформації по країні походження встановлено, що палестинські прикордонники мають формений одяг зеленого кольору, кашкет зеленого кольору з емблемою на ньому та зброю (а.с. 82-84).
Також у твердженнях позивача встановлені розбіжності щодо віку, з якого він почав проходити військову службу. На співбесіді від 23.10.2020 року спочатку позивач стверджував, що військову службу почав проходити в 22 роки та вказав, що на службу вступають з 16 років. Але на співбесіді від 02.09.2020 повідомив, що почав проходити військову службу після школи, яку закінчив в 2014 році, у 18-річному віці.
Вище надані відомості суперечать твердженням позивача щодо його роботи прикордонником, оскільки в цей період йому було 20 років.
Крім цього, позивач в своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначив, що не є військовозобов`язаним, однак, під час співбесід змінив твердження та заявив, що був військовозобов`язаним та досі ним залишається.
Отже, твердження позивача щодо його причетності до військової служби підтвердження не знайшли.
Також позивачем надані непослідовні твердження щодо членства у партії ФАТХ. У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та на співбесідах від 02.09.2020 та 23.10.2020 року він стверджував, що в політичних, релігійних, військових або громадських організацій він не знаходиться. Але на співбесіді від 02.09.2020 змінив твердження та зазначив, що був членом партії ФАТХ, а на співбесіді від 23.10.2020 на запитання чи був він членом партії або працював на неї, повідомив, що членом партії не був, але працював на неї.
До того ж позивач не зміг розшифрувати абревіатуру ФАТХ, не вказав дату створення партії, не зміг назвати структуру, ідеологію, лідерів партії.
Щодо затримань позивача на території Сектору Газа представниками ХАМАС, то позивачем на підтвердження своїх усних тверджень щодо переслідування з боку ХАМАС надана фотокопія документа арабською мовою. Перекладом даного документа встановлено, що це виклик особи на ім`я ОСОБА_1 до поліції на 06.08.2020 року, який підписаний начальником на ім`я ОСОБА_6 (а.с. 56, 57).
Під час співбесід встановлено розбіжності в словах позивача щодо отримання його батьком документу, який він надав. Так, на співбесіді від 02.09.2020 він повідомив, що документ особисто взяв його батько в поліції м. Рафах у товариша, який працює начальником поліції та додав, що взяв він його неофіційно А на співбесіді від 23.10.2020 року він повідомив, що товариш батька на ім`я ОСОБА_7 особисто прийшов додому до батька та дав йому документ.
Також, виникає обгрунтований сумнів в правдивості тверджень позивача щодо його численних затримань представниками ХАМАС, виходячи з наступного.
В своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач вказав, що зазнавав затримання. Однак, під час співбесід надав суперечливі твердження щодо термінів та обставин затримання. Так, під час співбесіди від 02.09.2020 він повідомив, що вперше був затриманий на дві години, вдруге на три місяці та втретє, також, на три місяці. А на співбесіді від 23.10.2020 року вказав, що перший раз затримали на три місяці, другий на три місяці та третій раз на дві години, після він поїхав додому та в цей день його забрали на півтора місяці.
Також, на співбесіді від 02.09.2020 він вказав, що представники ОСОБА_8 три рази його забирали з дому. А на співбесіді від 23.10.2020 року вказав, що вдруге його затримали, коли він допомагав батьку в магазині.
До того ж, в своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач вказав, що до нього застосовувалися адміністративні заходи, однак на співбесіді від 02.09.2020 та 23.10.2020 повідомив, що ні адміністративні, ні кримінальні справи відносно нього не порушувалися.
Позивач стверджує, що його три рази затримували представники ХАМАС та допитували в поліція Рафах, де йому зав`язували очі. Однак, на співбесіді від 23.10.2020 року повідомив, що у нього були зав`язані очі коли його затримали вперше та вказав, що представники ХАМАС, які спілкувалися з ним, були одягнені в формений одяг синього кольору без погонів, знаків та емблем. Вони можуть ходити як в формі, так і без.
Згідно тверджень позивача його викликали до ХАМАС тільки один раз, а саме коли він вже знаходився на території України. До того ж батько позивача 05.08.2020 особисто, неофіційно, взяв виклик до поліції у свого товариша, який, зі слів позивача, працює начальником поліції «Рафах», для того, щоб він міг звернутися за захистом в Україні.
Отже, враховуючи вищевикладене, наданий позивачем документ не може вважатися доказом його переслідування з боку ХАМАС, а отримання дозволу на виїзд з країни та безперешкодного перетину кордону ставлять під сумнів твердження позивача щодо існування реальних проблем з владою Сектору Газа.
Також суд зазначає, що позивач в жодних акціях протесту проти уряду ХАМАС участі не приймав, з критикою політики влади Сектору Газа в будь-якій спосіб не виступав.
Враховуючи вищевикладене, немає вагомих підстав вважати, що в разі повернення до Сектору Газа буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості заявника та інші суттєві порушення прав людини або заявник зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території країни походження.
Відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27 квітня 2004 № 8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку: - реальна спроба обґрунтувати заяву; - надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; - правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; - заявник заслуговує на довіру.
Однак, матеріали справи вказують на те, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності ознак, передбачених пунктами 1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Твердження заявника носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні.
Позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни походження пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, особа не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину
Позивачем не були наведені документальні докази власного ймовірного переслідування, не надано жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину.
Шукачем захисту не були зазначені і обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього або його близьких родичів не вибіркового насилля в ситуації внутрішнього конфлікту.
Крім того, пояснень щодо того, що позивач переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи, позивачем не надавалось.
Не займався позивач і активістською або громадською діяльністю на території країни попереднього постійного проживання. Наведене виключає можливість переслідування шукача захисту з боку державних органів.
Позивачем не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на батьківщину. Також, ні до матеріалів справи, ні під час проведення співбесід позивач не надав жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення до місця попереднього проживання.
Наведені під час співбесід факти щодо виклику його до поліції ХАМАС є суперечливими та не підтверджують обставини щодо можливого переслідування позивача з боку державних органів, позивач не зміг чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення на батьківщину, зважаючи на те, що відповідно до змісту наданого позивачем документу, в ньому міститься лише запрошення прибути до поліції м. Рафах (а.с. 57).
Про те, що позивач буде виїжджати за межі країни перебування було відомо місцевій владі, як зазначає сам позивач, виїзд відбувався через пункт пропуску Рафах, який за словами позивача контролюється ХАМАС. Вказане свідчить про те, що позивач залишив країну свого громадянського походження легально на підставі паспорту та не мав будь-яких перешкод.
Побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Суд визнає важливим для вирішення питання і той факт, що у шукача захисту не виникало проблем з населенням країни, соціальними зв`язками.
Слід зазначити, що заявник не висловлює будь-яких побоювань щодо повернення до країни походження, пов`язаних з загальною безпековою ситуацією в Секторі Газа.
Заявник спокійно пересувався територією регіону попереднього постійного місця проживання; ані він, ані члени його родини не постраждали від будь-яких конфліктів на території Палестини.
Крім того, заявник ніколи не був жертвою випадків із застосуванням примусового переміщення або виселення у Секторі Газа, він постійно проживав в м. Рафах.
Заявник в Секторі Газа отримав середню освіту. В Палестині мав можливість безперешкодно користуватись державними послугами та сервісами, а саме: був документований проїзним документом для виїзду за кордон, оформляв візу для в`їзду в Україну. Вказане свідчить про те, що позивач не мав проблем з органами державної влади.
Доказів того, що найближчі родичі шукача захисту, які проживають на території Палестини, зазнають чи зазнавали переслідувань у зв`язку з минулим перебуванням позивача на роботі в уряді у суду також немає.
Суд зазначає, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом. Так, при прийнятті рішення необхідно враховувати загальну динаміку конфлікту, ситуацію в рідному для шукача захисту регіоні постійного місця проживання на території країни громадянської належності.
При цьому, неповнота наданої позивачем інформації, уникнення конкретики та фактичне узагальнення тверджень стосовно причин та можливості власного переслідування на території Палестини, а також аналіз актуальної інформації країни походження, дає підстави для висновку про неправдоподібність отриманих від шукача захисту пояснень.
Отже, за матеріалами особової справи шукача захисту, спостерігаються суттєві розбіжності в його твердженнях, які вказують на елемент приховування важливих деталей, що, в свою чергу, істотно знижує рівень довіри до позивача та свідчить про зловживання процедурою набуття міжнародного захисту.
Відповідно до кваліфікаційних критеріїв надання міжнародного захисту у особи, яка претендує на такий захист, мають бути обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за однією чи кількома з конвенційних ознак на території країни громадянської належності (основна кваліфікаційна умова визнання біженцем илдно з Конвенцією про статус біженця 1951 року). При цьому, завдана особі шкода має бути досить серйозною, а саме: сягати рівня небезпеки самого існування особи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи або політичних переконань (пункт 51 Керівництва).
Зважаючи на викладені обставини, суд погоджується з відповідачем, що перелічені розбіжності в описі вказаних обставин надають підстави вважати історію переслідування особи необґрунтованою.
Отже позивач не зміг навести конкретних достовірних фактів пригнічень, обмежень чи дискримінації у реалізації загальних прав та користуванні загальними комунікаціями його самого чи рідних.
Аналіз матеріалів особової справи дає підстави для висновку про відсутність обґрунтованих причин виїзду позивача з Палестини з позиції надання міжнародного захисту в Україні. Під час перебування на Батьківщині, і перебуваючи поза межами країни походження особа не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
У позивача відсутні і обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Одночасно не можна стверджувати про наявність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі заявника в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування шукача захисту на території України про події або нові обставини для обґрунтованого побоювання щодо загрози життю, безпеці чи свободі в країні громадянської належності не вказувалось.
Зважаючи на все вищенаведене, позивача можливо кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця».
Суд звертає увагу на ту обставину, що відмовляючи шукачеві захисту у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки заявник не підпадає під ознаки біженця, передбачені Конвенцією про статус біженців 1951 року та діючим Законом, державний орган не позбавляє її права залишатись на території України, якщо вона має інші для цього підстави.
Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені нею обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте з огляду на імперативні приписи, сформульовані у статті 6 Закону, суб`єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такий статус не надається.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.А. Прилипчук