Справа № 420/454/20
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2021-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/454/20
Головуючий в 1 інстанції: Білостоцький О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Димерлія О.О.

суддів Єщенка О.В. , Танасогло Т.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року по справі № 420/454/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії

У С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулась до суду з позовною заявою, у якій просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №6 від 11.01.2020 року «Про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту»;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що подана заява відповідає критеріям щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак, відповідачем протиправно відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області не було об`єктивно та належним чином установлено наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право позивачці на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту. При прийнятті рішення відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, із якими Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» пов`язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Так, позивачка зазначає, що вона є громадянкою Демократичної республіки Конго, де ситуація характеризується як ситуація загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав. Крім того, вказує, що ОСОБА_1 не може повернутись до країни походження оскільки її батьки примушували вийти заміж за чоловіка, який значно старший за віком. На думку останньої, зазначені обставини беззаперечно свідчать про наявність підстав для надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а тому оскаржуване рішення органу міграційної служби про відмову у наданні їй цього статусу суперечить вимогам Закону та підлягає скасуванню.

За наслідками розгляду зазначеної справи Одеським окружним адміністративним судом 03 лютого 2021 року прийнято рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №6 від 11.01.2020 року прийнятий на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством України, а доводи позивачки, якими вона обґрунтовує своє звернення за захистом в Україні, є необґрунтованими.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не застосовано закон, який підлягав застосуванню, а саме положення статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» щодо прийнятності заяв та їхнього розгляду по суті.

Крім цього, позивачка стверджує, що судом першої інстанції не було досліджено інформацію по країні її походження, а надані нею докази є достатніми для прийняття позитивного рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Інформація по країні походження підтверджує обґрунтованість побоювань позивачки повертатися до країни громадянської належності через нестабільну ситуацію у сфері безпеки.

Разом з цим, існує ризик переслідувань позивачки, за ознаками належності до певної соціальної групи - жінки без підтримки сім`ї та жертви традиційних практик (примусового шлюбу). Мбуі ОСОБА_2 - самотня жінка без супроводу. Зазначене, на думку скаржника, призвело до неправильного вирішення судом справи по суті.

В силу приписів пункту 1,3 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Демократичної республіки Конго. За національністю житель ДР ОСОБА_3 , за етнічною належністю луба, за віросповіданням - християнка-п`ятидесятниця.

Рідна мова луба, вільно володіє мовами лінгала, суалі та франзуцькою, розуміє російську. За сімейним станом незаміжня. Має сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .(т. 1 а.с.100-108)

Позивачка має середню освіту, яку здобула в країні громадської належності та незакінчену вищу освіту, яку здобувала в Донецькому національному університеті на філологічному факультеті.

03.11.2011 року ОСОБА_1 , на підставі національного паспорту та студентської візи, авіарейсом м. Кіншаса (Конго) м. Аддіс-Адеба (Ефіопія) вилетіла з Конго до Ефіопії, де пробула 6 годин. З Ефіопії літаком прибула до м. Стамбул (Туреччина) де пробула 2 годин та 04.11.2011 року прибула до України (м. Донецьк).(т. 1 а.с.105)

02.06.2016 року позивачка вперше звернулась до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування вказаної заяви зазначила, що не може повернутися на Батьківщину, через конфлікт з її батьками, який виник через її небажання укласти шлюб із заможнім та старшим за неї чоловіком, до якого її примушують батьки. (т. 2 а.с.166-169)

13.01.2017 року органом міграційної служби було складено Висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту. (т. 2 а.с.81-92).

На підставі вищезазначеного Висновку, рішенням Державної міграційної служби України №31-17 від 31.01.2017 року позивачці було відмовлено у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (т. 2 а.с.79-80)

Не погоджуючись із зазначеними рішенням, позивач звернулась до суду з позовом про його скасування.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20.07.2017 року у справі №815/2006/17, залишеною в силі ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.10.2017 року та постановою Верховного Суду від 13.11.2019 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України було відмовлено в повному обсязі. (т.2 а.с.4-19, 59-61)

23.12.2019 року ОСОБА_1 вдруге звернулась до відповідача із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1 а.с.67-69).

11.01.2020 року, розглянувши заяву ОСОБА_1 , на підставі проведених анкетувань та співбесід, управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області було складено Висновок про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання їй статусу біженця або додаткового захисту в Україні (т. 1 а.с.131-140).

Вище вказаний Висновок обґрунтованим тим, що позивачка вже вдруге звертається до відповідача із заявою про набуття статусу біженця або додаткового захисту в Україні. При цьому, у повідомленій позивачкою інформації міститься низка суттєвих розбіжностей, які ОСОБА_1 використовувала задля посилення власної історії для набуття міжнародного захисту, що свідчить про зловживання останньою процедурою набуття міжнародного захисту.

Крім того, органом міграційної служби не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявниці нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Також, у Висновку зазначено, що виїзд позивачки за межі країни громадянського походження пов`язаний з бажанням легалізації перебування на території України.

На підставі вищезазначеного Висновку, Наказом головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №6 від 11.01.2020 року було відмовлено позивачці в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.145).

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011року № 3671-VI (далі Закон України № 3671-VI).

Положеннями пунктів1 та 13 ст.1 Закону України № 3671-VI передбачено, що:

- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до ч.ч.1, 7 ст.7 Закону України № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункти 45, 66).

Приписами ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) передбачено, що у разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно до п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Крім цього, пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

У відповідності до Позиції УВКБ ООН у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Колегією суддів з`ясовано, що ОСОБА_1 залишила Демократичну республіку Конго та потрапила на територію України легально, без будь-яких перешкод з боку державних органів країни громадянської належності, з метою здобуття вищої освіти.

Так, згідно до анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, судовою колегією установлене таке.

Причиною виїзду з країни постійного проживання ОСОБА_1 є те, що у 2011 році вона прибула в Україну на навчання у Донецькому Національному Університеті. Однак, у грудні 2013 року її було відраховано з університету через фінансову заборгованість.

Наприкінці 2014 року позивачка завагітніла від громадянина Конго ОСОБА_5 , який її покинув. На початку 2015 року ОСОБА_1 прибула до м. Одеса та ІНФОРМАЦІЯ_3 народила сина.

02.06.2016 року ОСОБА_1 вперше звернулася до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак Наказом відповідача №31-17 від 31.01.2017 року останній відмовлено в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивачка звернулась до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20.07.2017 року у справі №815/2006/17, залишеною в силі ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.10.2017 року та постановою Верховного Суду від 13.11.2019 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України було відмовлено в повному обсязі.

У межах розгляду вказаної справи судами установлено, що вказані ОСОБА_1 причини небажання повернутися до країни громадянської належності не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, під час перебування на Батьківщині, або перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, позивачка не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Виїзд останньої з Демократичної республіки Конго до України не пов`язаний з потребою у міжнародному захисті, а обумовлений виключно отриманням вищої освіти в Україні. Саме ж звернення ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області відбулося після її відрахування з ВУЗу у місті Донецьку, з тривалим зволіканням, за що останню притягнуто до адміністративної відповідності згідно до ст.203 КУпАП.

Крім цього, судами установлено, що ОСОБА_1 не входила до жодної політичної, релігійної чи громадської організації.

З огляду на матеріали справи апеляційний суд зауважує, що звернення позивачки за захистом обумовлено першочерговою потребою у легалізації перебування на території України, про що свідчить тривале нелегальне проживання на території України та порушення норм українського законодавства.

Положеннями ч.5 ст.124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VІІI (зі змінами та доповненнями) установлено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до ч.2 ст.14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно із приписами ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20.07.2017 року у справі №815/2006/17, залишеною в силі ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.10.2017 року та постановою Верховного Суду від 13.11.2019 року, установлено обставини по суті спору, а саме відсутність обґрунтованих побоювань ОСОБА_1 стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як з`ясовано судом апеляційної інстанції, у заяві ОСОБА_1 від 23.12.2019 року наведено обставини, котрі раніше були предметом дослідження міграційною службою, та органами судової влади. Водночас, нововиявлених деталей щодо обставин проживання, та побоювання повернутися до Демократичної республіки Конго, які б можливо було кваліфікувати як індивідуальні переслідування щодо останньої в разі повернення до країни громадянської належності, позивачкою не зазначено.

Інформація по країні походження не може бути єдиною та достатньою підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи.

Так, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Як установлено судом попередньої інстанції, до ОСОБА_1 в країні її походження не застосовувалися адміністративні заходи, до кримінальної відповідальності вона не притягувалась. Позивачка не була членом жодних політичних, релігійних, військових, громадських організацій, в інцидентах із застосуванням насильства, що пов`язано з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, участі не брала.

Окрім цього, з огляду на матеріали особової справи з`ясовано, що позивачка особисто неодноразово зазначала про відсутність жодних погроз чи переслідувань стосовно неї на території Демократичної республіки Конго.

Разом з цим, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

У свою чергу, позивачкою не надано жодного доказу, який би свідчив про реальність загрози її життю та здоров`ю, а також не наведено об`єктивних причин для побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Отже, суд попередньої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачка не надала жодних переконливих пояснень або підтверджень щодо побоювань повертатись в країну громадянського походження.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та зважаючи, що у заяві від 23.12.2019 року. позивачкою не наведено обставин, які б свідчили про зміну/появу умов, передбачених п.1 чи 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», необхідних для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також не наведено нових доказів, які б свідчили про утиски в країні походження, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність законодавчо передбачених підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Апеляційний суд враховує, що відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції, в системному зв`язку з положеннями чинного законодавства, та не впливають на висновки суду, викладені в рішенні суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року по справі № 420/454/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач Димерлій О.О.
Судді Єщенко О.В. Танасогло Т.М.