Справа № 640/1175/21
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2021-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2021 року м. Київ № 640/1175/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Шевченко Н.М., розглянувши за правилами позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними дій, бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження скарги стягувача у виконавчому провадженні № 62937896 ОСОБА_1 від 30 листопада 2020 року на рішення начальника відділу; зобов`язати Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зареєструвати в автоматизованій системі виконавчого провадження скаргу стягувача у виконавчому провадженні № 62937896 ОСОБА_1 від 30.11.2020 на рішення начальника відділу у порядку, передбаченому статтею 8 Закону України "Про виконавче провадження"; визнати протиправними дії виконуючої обов`язки Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ковальчук Людмили Іванівни щодо розгляду скарги стягувача у виконавчому провадженні № 62937896 ОСОБА_1 від 30.11.2020 на рішення начальника відділу у порядку, що передбачений Законом України "Про звернення громадян", результати розгляду якої відображені у листі Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 29 грудня 2020 року за номером Ч-5339; зобов`язати начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сувала Михайла Степановича розглянути скаргу стягувача у виконавчому провадженні № 62937896 ОСОБА_1 від 30.11.2020 на рішення начальника відділу у порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження" з урахуванням висновків суду, наведених у рішенні; стягнути з Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 500 (п`ятсот) гривень моральної шкоди.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.02.2021 відкрито провадження у справі за правилами позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач протиправно розглянув його скаргу від 30.11.2020 на рішення начальника відділу щодо виконавчого провадження № 62937896 в порядку Закону України «Про звернення громадян», яка підлягала розгляду, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження".

Представник відповідача своєї позиції щодо заявлених позовних вимог не виклав.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Адміністративний позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження скарги стягувача у виконавчому провадженні № 62937896 ОСОБА_1 від 30 листопада 2020 року на рішення начальника відділу та зобов`язання Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зареєструвати в автоматизованій системі виконавчого провадження скаргу стягувача у виконавчому провадженні № 62937896 ОСОБА_1 від 30.11.2020 року на рішення начальника відділу у порядку, передбаченому статтею 8 Закону України «Про виконавче провадження» залишено без розгляду ухвалою суду від 12.07.2021.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд зазначає наступне.

Як убачається з матеріалів справи, постановою від 15 жовтня 2020 року державним виконавцем закінчено виконавче провадження № 62937896 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом) щодо виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києві від 29.07.2020 № 826/4386/17 щодо зобов`язання Головне територіальне управління юстиції у місті Києві надати обґрунтовану відповідь на заяву ОСОБА_1 від 15.11.2016 з приводу неповного розрахунку в день звільнення.

Не погоджуючись із рішенням державного виконавця про закінчення виконавчого провадження № 62937896, вважаючи його незаконним та таким, що порушує право стягувача на справедливий суд, передбачене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ОСОБА_1 оскаржив його у порядку, передбаченому положеннями першого речення частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, 02.11.2020 позивач звернувся до начальника Відділу Подолянки А. І. зі скаргою на рішення державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, однак останній постановою від 16.11.2020 про результати перевірки виконавчого провадження № 62937896 відмовив у її задоволенні.

Не погоджуючись з результатами розгляду скарги, за наслідком якої прийнято постанову від 16.11.2020, позивач 30 листопада 2020 року звернувся до начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сувала М. С. зі скаргою на рішення начальника відділу - постанову начальника Відділу від 16.11.2020 року про результати перевірки виконавчого провадження № 62937896.

Листом від 29.12.2020 року № 4-5339 «Про розгляд скарги» Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за підписом в.о. заступника начальника Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Людмили Ковальчук повідомило, що викладені обставини у скарзі не знайшли свого підтвердження, а отже підстави для вчинення запитуваних у скарзі дій відсутні.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби, виконавців визначений статтею 74 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (надалі також - Закон № 1404).

Частиною 1 статті 5 Закону № 1404 встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби врегульовано статтею 74 Закону № 1404, згідно з ч. 2 якої рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), крім виконання судового рішення, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до частини 3 статті 74 Закону № 1404 рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.

За приписами ч. 4 ст. 74 Закону України №1404-VIII, скарга у виконавчому провадженні подається виключно у письмовій формі та має містити: 1) найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; 2) повне найменування (прізвище, ім`я та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, ім`я та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; 3) реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); 4) зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; 5) викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; 6) підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР (далі Закон № 393/96) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги (частина перша статті 3 Закону № 393/96).

Частиною третьою статті 7 Закону № 393/96 передбачено, що якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

За приписами статті 18 Закону № 393/96 громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, зокрема, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

Таке право кореспондується обов`язком органу державної влади письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення (стаття 19 Закону № 393/96).

Згідно з частиною 1 статті 20 Закону № 393/96 звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Особи, винні у порушенні цього Закону, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність, передбачену законодавством України (стаття 24 Закону № 393/96).

Як вбачається з матеріалів справи, листом 14.12.2020 № Ч-5339 за підписом заступника начальника Центрального міжрегіонального управління - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві М.Сувало «Про розгляд скарги» від 30.11.2020, заявника повідомлено, що його звернення не відповідає вимогам пунктів 4, 5 частини 4 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження", а тому буде розглянуте в порядку Закону України "Про звернення громадян". Оскільки поставлені питання потребують додаткового вивчення, відповідно до ст.20 Закону України «Про звернення громадян» термін розгляду продовжено до 29.12.2020 та про результати буде повідомлено належним чином.

Листом від 29.12.2020 № Ч-5339 «Про розгляд скарги» за підписом в.о. заступника начальника Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Л.Ковальчук повідомлено про результати розгляду скарги від 30.11.2020.

Дослідивши зміст вищезазначених листів, суд зазначає, що відповідачем здійснено посилання на невідповідність скарги вимогам пунктів 4, 5 частини 4 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження", зокрема, що скарга у виконавчому провадженні має містити зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону й викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги.

При цьому, в чому саме полягає така невідповідність не роз`яснено ані позивачу, ані суду під час розгляду даної справи.

Натомість суд наголошує, що з листа від 29.12.2020 № Ч-5339 «Про розгляд скарги» убачається, що при розгляді скарги позивача в порядку Закону України «Про звернення громадян» виконавчою службою надано оцінку та обґрунтування оскаржуваних дій державного виконавця та всім обставинам, щодо яких зауважував ОСОБА_1 у скарзі від 30.11.2020.

Отже, в скарзі позивача від 30.11.2020 було викладено належний зміст оскаржуваних питань та викладено обставини, з яких у ОСОБА_1 виникли підстави для звернення із такою скаргою.

Крім цього, суд зауважує, що без належного дослідження скарги, у відповідача відсутні умови для надання оцінки викладеним обставинам та змісту оскаржуваних дій, що зазначені у скарзі.

При цьому, відповідачем не наведено суду норм чинного законодавства, які б вимагали зовнішнього оформлення скарги у конкретному вигляді, за недотримання чого суб`єкт владнаних повноважень може розглянути таку скаргу, зміст якого відповідає вимогам ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження", в порядку Закону України "Про звернення громадян".

Таким чином, відповідачем не наведено обґрунтувань та доказів, що скарга позивача від 30.11.2020 не відповідача вимогам визначеним в ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження", а тому суд приходь до висновку, що, розгляд зазначеної скарги в порядку Закону України "Про звернення громадян" здійснено відповідачем з порушенням вимог Закону України "Про виконавче провадження".

Інших підстав у розумінні ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження", які перешкоджали розглянути скаргу позивача у відповідності до вказаних норм права відповідачем не наведено, як під час розгляду справи, так і в своїх листах - відповідях від 14.12.2020 № Ч-5339 та від 29.12.2020 № Ч-5339.

Проаналізувавши зміст заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що дії відповідача виявилась у неналежному розгляді скарги ОСОБА_1 від 30.11.2020, що суперечить вимогам Закону України "Про виконавче провадження".

Відтак, з метою належного захисту та відновлення порушеного права позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повторно розглянути скаргу стягувача у виконавчому провадженні № 62937896 ОСОБА_1 від 30.11.2020 на рішення начальника відділу у порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням висновків суду, наведених у рішенні.

Стосовно позовної вимоги про стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 500,00 грн, суд зазначає таке.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 5 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснив, що моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, Верховний Суд України у вищевказаній постанові Пленуму зазначає, що в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди повинні бути зазначені обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена. Факт заподіяння шкоди доводить позивач.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Окрім цього, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Разом з тим, з матеріалів справи не вбачається спричинення позивачу такими діями відповідача ані факту моральної шкоди, ані причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та спричиненням моральної шкоди, оскільки суду не надано жодних доказів завдання позивачам фізичного болю, душевних страждань або приниження репутації фізичної особи (виписки з історії хвороби, дані медичного обстеження, докази втрати репутації тощо).

Аналогічна правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №363/3520/16-а, від 21.02.2020 у справі №628/3028/16-а та від 15.04.2020 у справі №815/63/18.

Таким чином, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Ураховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1, ч.2 ст. 8 Закону України «про судовий збір», підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 77, 90, 139, 241 - 246, 255, 287, 296 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії в.о. Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ковальчук Людмили Іванівни щодо розгляду скарги стягувача у виконавчому провадженні № 62937896 ОСОБА_1 від 30.11.2020 на рішення начальника відділу у порядку, що передбачений Законом України "Про звернення громадян", результати розгляду якої відображені у листі Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 29 грудня 2020 року за № Ч-5339.

3. Зобов`язати начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повторно розглянути скаргу стягувача у виконавчому провадженні № 62937896 ОСОБА_1 від 30.11.2020 на рішення начальника відділу у порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням висновків суду, наведених у рішенні.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (03056, м. Київ, вул. Олекси Тихого, 32)

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України та може бути оскаржене протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. 287, 296-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко