Справа № 380/1984/20
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2021-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/1984/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 липня 2021 року місто Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої-судді Мричко Н.І.,

за участі секретаря судового засідання Роздіна Ю.Н.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Могилевського А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним і скасування наказу, -

встановив:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) до військової частини НОМЕР_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 (далі відповідач), в якій позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 29.01.2020 № 12 в частині накладення дисциплінарного стягнення на майора ОСОБА_1 .

Ухвалою від 11.03.2020 суддя прийняла позовну заяву до розгляду й відкрила провадження у справі.

Ухвалою від 11.03.2020 суд витребував докази.

Ухвалою від 03.06.2020 суд повернув без розгляду заяву ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою від 25.09.2020 суд повернув без розгляду заяву ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою від 21.10.2020 суд задовольнив заяву ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою від 16.02.2021 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час накладення дисциплінарного стягнення не були враховані характер та обставини вчинення проступку, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця. На думку позивача, дисциплінарне стягнення застосоване до нього з мотивів упередженого ставлення з боку командування військової частини НОМЕР_1 . Позивач вважає, що під час службового розслідування відповідач не встановив істинної причини притягнення його до відповідальності та поважності причин неприбуття до військової частини, а також не враховав вимог пункту 87 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

24.06.2020 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечив. Відзив обґрунтований тим, що позивач не прибув до військової частини НОМЕР_1 після завершення першої частини щорічної основної відпустки за 2020 рік 21.01.2020 та не виконував обов`язків за посадою в період з 21.01.2020 по 23.01.2020. Представник відповідача вважає, що вчинення позивачем дисциплінарного проступку підтверджується фактами та обставинами, які були встановлені у ході проведення службового розслідування.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Просив суд позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечив. Просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 21.12.2019 № 304 позивач вибув у щорічну основну відпустку за 2020 рік на 15 діб, 2 святкові дні та 3 доби на дорогу з виїздом у м. Харків з 01 по 20 січня 2021 року.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 «Про призначення службового розслідування» від 21.01.2020 № 14ад призначено службове розслідування по факту відсутності на службі офіцера оперативного відділу штабу військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_2 .

За результатами службового розслідування складено акт службового розслідування від 27.01.2020, в якому за порушення вимог статті 3 абзацу другого Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, статей 12, 14, 40, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 21.12.2019 № 304, невиконання обов`язків за посадою у період з 21.12.2020 по 23.01.2020, запропоновано притягнути до дисциплінарної відповідальності офіцера оперативного відділу штабу військової частини НОМЕР_1 майора І. Ободовського.

29.01.2020 командир військової частини НОМЕР_1 прийняв наказ «Про результати службового розслідування» № 12 (далі оскаржений наказ), згідно з яким оголошено позивачу сувору догану після повернення у військову частину НОМЕР_1 з лікувального закладу.

Вважаючи вказаний наказ протиправним, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV (тут і надалі у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин; Дисциплінарний Статут).

Стаття 1 Дисциплінарного Статуту встановлює, що військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Відповідно до статті 2 Дисциплінарного Статуту військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

У статті 3 Дисциплінарного Статуту зазначено, що військова дисципліна досягається шляхом:

- виховання високих бойових і морально-психологічних якостей військовослужбовців на національно-історичних традиціях українського народу та традиціях Збройних Сил України, патріотизму, свідомого ставлення до виконання військового обов`язку, вірності Військовій присязі;

- особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України;

- формування правової культури військовослужбовців;

- умілого поєднання повсякденної вимогливості командирів і начальників (далі - командири) до підлеглих без приниження їх особистої гідності, з дотриманням прав і свобод, постійної турботи про них та правильного застосування засобів переконання, примусу й громадського впливу колективу;

- зразкового виконання командирами військового обов`язку, їх справедливого ставлення до підлеглих;

- підтримання у військових з`єднаннях, частинах (підрозділах), закладах та установах необхідних матеріально-побутових умов, статутного порядку;

- своєчасного і повного постачання військовослужбовців встановленими видами забезпечення;

- чіткої організації і повного залучення особового складу до бойового навчання.

Згідно зі статтею четвертою Дисциплінарного Статуту військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця:

- додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів;

- бути пильним, зберігати державну таємницю;

- додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство;

- виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету;

- поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків;

- не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (тут і надалі у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин; Статут внутрішньої служби).

Відповідно до статті 5 Статуту внутрішньої служби внутрішня служба - це система заходів, що вживаються для організації повсякденного життя і діяльності військової частини, підрозділів та військовослужбовців згідно з цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтями 11-14 Статуту внутрішньої служби необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки:

- свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок;

- бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим;

- беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини;

- постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України;

- знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно;

- дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України;

- поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини;

- бути пильним, суворо зберігати державну таємницю;

- вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання;

- виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни;

- додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.

Про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.

Військовослужбовець зобов`язаний додержуватися вимог безпеки, вживати заходів до запобігання захворюванню, травматизму, повсякденно підвищувати фізичну загартованість і тренованість, утримуватися від шкідливих для здоров`я звичок.

Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

У статті 40 Статуту внутрішньої служби зазначено, що військовослужбовці самостійно відрекомендовуються своєму безпосередньому начальникові у разі:

- призначення на посаду і звільнення з неї;

- присвоєння військового звання;

- вручення нагороди;

- відбуття чи повернення з відрядження, відпустки або лікування.

Відповідно до статті 216 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці строкової військової служби у вільний від занять та робіт час мають право вільно переміщатися по території військової частини, а під час звільнення - і в межах гарнізону. Військовослужбовці офіцерського, сержантського (старшинського) складу, які проходять службу за контрактом, що виїжджають за межі гарнізону, письмово повідомляють про це командира військової частини. Виїзд військовослужбовців строкової військової служби за межі гарнізону (за винятком випадків відбуття у відпустку або відрядження) забороняється.

Як встановив суд, згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.12.2019 № 304 позивач вибув у щорічну основну відпустку за 2020 рік на 15 діб, 2 святкові дні та 3 доби на дорогу з виїздом у м. Харків з 01 по 20 січня 2021 року.

Після закінчення першої частини щорічної основної відпустки за 2020 рік, 21.01.2020 позивач зобов`язаний був з`явитись до місця служби у військову частину НОМЕР_1 , як вказано у відпускному квитку від 23.12.2019 №5.

Суд зазначає, що про порядок повернення військовослужбовців у військову частину позивач проінструктований 26.12.2019 з відповідним підписом у журналі інструктажу військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 інв. № 1386.

Актом службового розслідування від 27.01.2020 встановлено, що 21.01.2020 позивач не з`явився до місця служби у військову частину НОМЕР_1 та не виконував обов`язків за посадою у період з 21.01.2020 по 23.01.2020, про що 21.01.2020 безпосередній начальник - начальник оперативного відділу - заступник начальника штабу військової частини НОМЕР_1 полковник ОСОБА_3 подав рапорт про неприбуття позивача на службу у військову частину НОМЕР_1 та невиконання ним службових обов`язків.

Позивач зазначив, що не з`явився до місця служби у військову частину НОМЕР_1 21.01.2020 у зв`язку з тим, що викликався до Харківського окружного адміністративного суду на судове засідання, призначене на 15:00 год. 22.01.2020 (повістку одержав 16.01.2020).

Суд вважає слушними зауваження відповідача про те, що з моменту одержання повістки про виклик до суду 16.01.2020, позивач не вжив жодних заходів з метою придбання проїзних документів для прибуття 21.01.2020 до місця служби.

Суд повторно зазначає, що відповідно до статті 12 Статуту внутрішньої служби про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.

Сторонами не заперечується, що безпосереднім керівником позивача був начальник оперативного відділу заступник начальника штабу військової частини НОМЕР_1 полковник ОСОБА_4 .

Суд встановив, що позивач 16.01.2020 звернувся до старшого офіцера оперативного відділу штабу військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 з проханням отримати листа службою доставки «Нова Пошта» та передати його начальнику оперативного відділу військової частини НОМЕР_1 полковнику ОСОБА_3

20.01.2020 старший офіцер оперативного відділу штабу військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 отримав відправлення, в якому містились рапорт позивача та виклик до суду, та о 10:00 год. передав начальнику оперативного відділу військової частини НОМЕР_1 полковнику ОСОБА_4 .

У матеріалах справи наявний вказаний рапорт позивача від 16.01.2020 про надання дозволу на виїзд за межі гарнізону з 01.01.2020 по 23.01.2020, з якого неможливо встановити точного адресата, оскільки вказано лише, що такий направляється начальнику оперативного відділу. Тобто у такому рапорті не зазначено ні військової частини, ні прізвища та ініціалів начальника оперативного відділу.

Крім цього, згідно з листом військової частини НОМЕР_1 від 02.07.2021 №350/173/129/252/ПС рапорт позивача від 16.01.2020 щодо надання дозволу на виїзд за межі гарнізону у військовій частині не реєструвався.

Враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що позивач не виконав свого обов`язку доповісти своєму безпосередньому начальникові про необхідність виїзду за межі гарнізону у зв`язку з викликом до суду, що свідчить про недотримання вимог статті 12 Статуту внутрішньої служби.

Актом службового розслідування від 27.01.2020 також встановлено, що начальник оперативного відділу військової частини НОМЕР_1 полковник ОСОБА_3 20.01.2020 близько 15.00 год. зателефонував позивачу і нагадав йому, що він повинен прибути 21.01.2020 до військової частини НОМЕР_1 після закінчення першої частини чергової відпустки за 2020 рік. На що позивач відповів, що не може вийти на службу у зазначений термін мотивуючи це необхідністю перебувати на засіданні адміністративного суду у м. Харків.

З наведених обставин вбачається, що позивач не отримав згоди свого безпосереднього начальника на виїзд за межі гарнізону, чим допустив порушенням вимог статті 216 Статуту внутрішньої служби.

Суд звертає увагу на положення статті 14 Статуту внутрішньої служби, згідно з яким із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Таким чином, позивач не отримавши згоди свого безпосереднього начальника на виїзд за межі гарнізону повинен був звернутися за вирішенням цього питання до наступного прямого начальника.

Натомість позивач не звернувся до наступного прямого начальника з обумовленим питанням, чим не дотримався вимог статті 14 Статуту внутрішньої служби.

У статті 40 Статуту внутрішньої служби зазначено, що військовослужбовці самостійно відрекомендовуються своєму безпосередньому начальникові у разі, зокрема, відбуття чи повернення з відрядження, відпустки або лікування.

Надаючи оцінку аргументам позивача про неможливість прибуття 21.01.2020 до місця служби у зв`язку з поганим самопочуттям, то суд зазначає таке.

Згідно з консультативним висновком спеціаліста від 21.01.2020 у зв`язку з погіршенням стану позивачу запропоновано проведення стаціонарного лікування.

Водночас суд акцентує увагу на тому, що позивач не надав доказів перебування з 21.01.2020 по 23.01.2020 на стаціонарному лікуванні.

Суд вважає, що пропозиція лікаря щодо проведення стаціонарного лікування не може бути підставою для неприбуття на військову службу.

Відтак суд вважає, що позивач не дотримався положення статті 40 Статуту внутрішньої служби, оскільки маючи можливість прибути 21.01.2020 на місце служби у військову частину НОМЕР_1 та самостійно відрекомендуватися безпосередньому начальнику про повернення з відпустки, цього не зробив.

Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що відповідач дійшов обґрунтованого висновку про безпідставне неприбуття позивачем до військової частини НОМЕР_1 після завершення першої частини щорічної основної відпустки за 2020 рік 21.01.2020 та невиконання обов`язків за посадою в період з 21.01.2020 по 23.01.2020.

Відповідно до статті 83 Дисциплінарного статуту на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені вказаним Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Згідно з частиною першою статті 84 Дисциплінарного статуту прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Згідно з оскарженим наказом причинами та умовами, що сприяли вчиненню правопорушення стали особиста безвідповідальність позивача.

Відповідно статті 86 Дисциплінарного статуту якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.

Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Згідно з оскарженим наказом обставинами, що обтяжують відповідальність за скоєння такого правопорушення є виконання військового обов`язку в особливий період. Пом`якшуючих обставин не виявлено.

У статті 48 Дисциплінарного статуту встановлено, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення:

а) зауваження;

б) догана;

в) сувора догана;

г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти);

ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби);

д) пониження в посаді;

е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу);

є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу);

ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Враховуючи наведені положення та встановлені обставини, суд вважає, що відповідач при притягненні позивача дисциплінарної відповідальності за порушення вимог статті 3 абзацу другого Дисциплінарного статуту, статей 12, 14, 40, 216 Статуту внутрішньої служби, наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 21.12.2019 № 304 дотримався критеріїв правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, викладеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Суд критично оцінює та відхиляє доводи позивача про притягнення його дисциплінарної відповідальності у період його тимчасової непрацездатності, оскільки оскарженим наказом вирішено оголосити сувору догану після повернення позивача у військову частину НОМЕР_1 з лікувального закладу. Таким чином, дисциплінарне стягнення у вигляді суворої догани реалізоване після повернення позивача у військову частину НОМЕР_1 , тобто після закінчення періоду тимчасової непрацездатності позивача.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про правомірність наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 29.01.2020 № 12 в частині накладення дисциплінарного стягнення на позивача.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-76, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним і скасування наказу, - відмовити повністю.

Судові витрати між сторонами не розподіляються.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 14 липня 2021 року.

Суддя Мричко Н.І.