Справа № 813/7982/14
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2021-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 813/7982/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючий-суддя Сакалош В.М.,

судді Грень Н.М.,

судді Гулика А.Г.,

секретар судового засідання Наум`як Х.О.,

за участю:

представник позивача Цинайко Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Генерального прокурора України, Офісу Генерального прокурора, Львівської обласної прокуратури про визнання протиправними дій, скасування рішення суб`єкта владних повноважень, зобов`язання до вчинення дій, -

ВС Т А Н О В И В :

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Генерального прокурора України (01011,м.Київ,вул.Різницька 13/15), Офісу Генерального прокурора (01001, м.Київ,вул. Різницька 13/15) Львівської обласної прокуратури (проспект Шевченка, 17-19, Львів, Львівська область,79000,ЄДРПОУ 02910031) з наступними позовними вимогами:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України від 23.10.2014 року №1498к;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконані судових рішень у кримінальних провадженнях, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян, прокуратури Львівської області з 24.10.2014 року;

- стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24.10.2014 року;

- зобов`язати Генеральну прокуратуру України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади».

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно із наказом Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року №1498к його було звільнено із посади відповідно до пункту 7-2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із припиненням трудового договору з підстав, передбачених Законом України Про очищення влади.

Позивач вважає, що такі дії Генерального прокурора України є протиправними, а спірний наказ від 23 жовтня 2014 року №1498к є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки, на його думку, обов`язковою передумовою для застосування покарання у вигляді звільнення з посади та заборони в подальшому обіймати посади в органах державної влади із врахуванням проголошених принципів індивідуальної відповідальності та презумпції невинуватості є встановлення у визначеному чинним законодавством порядку щодо конкретної особи фактів, які переконливо засвідчують, що така особа своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Позивач звертає увагу, що на час його звільнення залишилась не вирішена заява від 20.10.2014 року про згоду на проходження перевірки щодо діяльності позивача та згоду на оприлюднення відомостей щодо перевірки.

Генеральний прокурор України видав наказ про звільнення позивача під час його перебування на стаціонарному лікуванні у медичному закладі (з 21.10.2014 по 03.11.2014р.р.).

Наказ про звільнення скерований прокуратурою Львівської області позивач отримав поштою 30.10.2014 року.

Позивач вказує, що з аналізу приписів статті 3 Закону України Про очищення влади слідує, що визначені у наведеній нормі критерії віднесення державних службовців до категорії осіб, на яких розповсюджується люстрація не відповідають, зокрема, частині другій статті 61 Конституції України згідно з якою юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. На думку позивача, фактично Закон України Про очищення влади встановлює презумпцію вини невизначеного кола осіб та запроваджує колективну відповідальність таких осіб не за конкретні дії або бездіяльність, а фактично за діяльність державних установ в цілому, що прямо суперечить вимогам частини другої статті 61 та статті 62 Конституції України.

Також позивач вважає, що ні Конституцією України, ні Законом України Про прокуратуру не передбачено існування у системі органів прокуратури України територіального (регіонального) органу прокуратури, про який йдеться в Законі України Про очищення влади, що порушує принцип юридичної визначеності. Крім того, звертає увагу на те, що виходячи зі змісту норм Закону України Про очищення влади вбачається розмежування законодавцем кола посадових осіб на яких розповсюджується заборона, передбачена у частині третій статті 1 вказаного Закону в залежності від їх функціональних обов`язків та повноважень, зокрема, під критерії здійснення очищення влади підпадають особи, які обіймали посади керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, проте законодавцем не віднесено до зазначено переліку саме посаду першого заступника прокурора, що також свідчить про порушення відповідачем під час його звільнення принципу юридичної визначеності законодавства.

Також позивач зазначає, що з метою захисту його прав на повагу до честі і гідності та, враховуючи, що внесення відомостей до Єдиного державного реєстру осіб щодо яких застосовано положення Закону України Про очищення влади відбулося на підставі протиправного рішення відповідача, наявні достатні та належні підстави для зобов`язання відповідача проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей щодо застосування до нього заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України Про очищення влади.

У зв`язку з вищенаведеним, просить адміністративний позов задоволити у повному обсязі.

12.12.2014 року через канцелярію суду Генеральна прокуратура України надала заперечення в яких зазначає, що в органах прокуратури ОСОБА_1 працював, зокрема, з 27 липня 2010 року по 06 червня 2012 року (1 рік 10 місяців) на посаді заступника прокурора Львівської області, тобто упродовж вказаного періоду сукупно більше року обіймав зазначену посаду. Звільнення позивача відбулось зважаючи на те, що норми Закону є спеціальними по відношенню до інших нормативно-правових актів, мають імперативний характер та підлягають безумовному виконанню уповноваженими органами, їх посадовими особами у разі встановлення перебування факту особи на посаді, вичерпний перелік яких визначено статтею 2 Закону. Закон оперує поняттям «керівник, заступник керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України,Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади,що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі». Визначаючи перелік посад у відповідних органах, законодавець розмежовує їх за територіальними принципом. При цьому конкретизує належність цих посад до територій обласного рівня (обласного значення).

Таким чином, наказ 23.10.2014 №1498к про звільнення позивача з посади Генеральним прокурором України видано на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачено Законами України.

Крім того відповідач зазначає, що відповідно до пункту 5 Положення про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону, затверджено наказом Міністерства юстиції України від16.10.2014 № 1704/5 підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону, є надходження до Держателя від органу, який проводив передбачену Законом перевірку, обґрунтованого рішення про скасування результатів перевірки, яке свідчить про відсутність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених статтею 1 Закону, відповідне судове рішення, а також випадки, визначені закону.

Держателем Реєстру є Міністерство юстиції України. За таких обставин, у разі ухвалення відповідного судового рішення вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частинами 3 або 4 статті 1 Закону, покладено безпосередньо на Міністерство юстиції України, а не на Генеральну прокуратуру України.

Саме тому відповідач вважає вимоги позивача, викладені в позовній заяві необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідач Генеральна прокуратура України через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

Відповідач Прокуратура Львівської області відзиву на позовну заяву не подав.

Частиною шостою статті 162 КАС України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ухвалою судді Сидор Н.Т. від 24 листопада 2014 року суд відкрив провадження в адміністративній справі.

Протокольною ухвалою судді від 17.12.2014 року задоволено клопотання позивача та витребувано від Генеральної прокуратури України належно завірену копію матеріалів особової справи ОСОБА_1 .

Від Генеральної прокуратури України надійшла відповідь про те, що матеріали особової справи ОСОБА_1 знаходяться в прокуратурі Львівської області.

Н виконання ухвали суду Прокуратура Львівської області надала копію документів особової справи ОСОБА_1 .

Ухвалою судді Сидор Н.Т. від 21 січня 2015 року суд закінчив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду.

Ухвалою від 16 березня суд зупинив провадження в адміністративній справі у зв`язку із захворюванням позивача до його одужання.

Ухвалою від 27 травня суд поновив провадження у справі.

Ухвалою від 27 травня 2015 року суд зупинив провадження у справі.

03 серпня 2016 року ,на підставі розпорядження «Щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ №268-Р від 03 серпня 2016 року, на виконання вимог статті 15-1 Кодексу адміністративного судочинства України призначено повторний автоматичний розподіл справи № 813/7982/14.

За результатами повторного автоматичного розподілу між суддями, справу за позовом ОСОБА_1 до Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, прокуратури Львівської області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення х посад, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання до вчинення дій передано на розгляд головуючому судді Сакалош В.М.

Ухвалою від 05 серпня 2016 року суд прийняв справу до розгляду.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 11.09.2017 року визначено наступний склад колегії суддів: Сакалош Володимир Миколайович - головуючий суддя, Гулик Андрій Григорович, Грень Наталія Михайлівна.

В судовому засіданні по розгляду питання щодо поновлення провадження у справі, яке відбулося 14 вересня 2017 року, задоволено клопотання представника позивача про непоновлення провадження у справі, у зв`язку з тим, що обставини, які були підставою для зупинення провадження у справі, не відпали.

З огляду на наведене, протокольною ухвалою суд ухвалив не поновлювати провадження у справі до прийняття рішення Конституційним Судом України щодо конституційності положень ч. 3, 6 ст. 1, ч. 1, 2, 3, 4, 8 ст. 3, п. 2 ч. 5 ст. 5, п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про очищення влади у справі за конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, шостої статті 1, частини першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про очищення влади.

Ухвалою від 30 березня 2021 року суд поновив провадження у справі.

27.04.2021 року позивач подав до канцелярію суду письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, представник відповідача в судове засідання не з`явився.

У зв`язку із перебування члена колегії у плановій щорічній відпустці повний текст рішення складений перший робочий день.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

ОСОБА_1 в органах прокуратури працював, з 27 липня 2010 року по 06 червня 2012 року на посаді заступника прокурора Львівської області.

Наказом Генерального прокурора України від 23.10.2014 року №1498к позивача звільнено з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян прокуратури Львівської області, яку він обіймав з червня 2012 року.

Генеральний прокурор України видав наказ про звільнення позивача під час його перебування на стаціонарному лікуванні у медичному закладі (з 21.10.2014 по 03.11.2014р.р.).

Наказ про звільнення скерований прокуратурою Львівської області позивач отримав поштою 30.10.2014 року.

Вважаючи своє звільнення незаконним, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до положень статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Нормами статті 38, частин першої, другої статті 43 Конституції України передбачено, що громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Приписами статті 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

У частині другій статті 61 Конституції України зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до частини першої статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 установлено, що звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови й засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена (абзац четвертий пункту 5.2 мотивувальної частини Рішення).

Рішенням Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 передбачено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності та припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державного органу (абзац четвертий пункту другого мотивувальної частини зазначеного Рішення).

У рішенні Конституційного Суду України від 30 травня 2001 року за № 7-рп/2001 вказано, що, наголошуючи на важливості гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, Конституція України встановила, що склад правопорушення як підстава притягнення особи до юридичної відповідальності та заходи державно-примусового впливу за його вчинення визначаються виключно законом, а не будь-яким іншим нормативно-правовим актом, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення, та бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (статті 58, 61, пункти 1, 22 частини першої статті 92 Конституції України).

Відповідно до норм статті 46-2 Закону України Про прокуратуру від 05 листопада 1991 року № 1789-XII прокурори можуть бути звільнені з роботи на загальних підставах, передбачених законодавством про працю. Військовослужбовці військових прокуратур можуть бути звільнені з військової служби відповідно до законодавства, що регулює порядок її проходження.

Згідно з пунктом 7-2 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: передбачені Законом України Про очищення влади.

Згідно преамбули Закону України Про очищення влади (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), цей Закон визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

За визначенням, яке міститься в частинах першій, другій статті 1 Закону України Про очищення влади очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 1 Закону України Про очищення влади протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Особи, зазначені у частинах третій, п`ятій - сьомій статті 3 цього Закону, не можуть обіймати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), протягом п`яти років з дня набрання чинності відповідним рішенням суду.

Статтями другою, третьою наведеного Закону передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрація) та їх критерії.

Відповідно до приписів пункту восьмого частини першої статті 3 Закону України Про очищення влади заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Пунктом другим Прикінцевих та перехідних положень наведеного Закону встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: 1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів; 2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України Про очищення влади, у порядку та строки, визначені цим Законом.

Суд встановив, що оскаржуваним наказом Генеральної прокуратури України від 23 жовтня 2014 року №1498к позивача звільнено з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян прокуратури Львівської області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пункту 7-2 статті 36 КЗпП України. Підставою для прийняття вищевказаного наказу зазначено довідку про результати вивчення особової справи щодо застосування заборон, визначених Законом України Про очищення влади згідно якої встановлено, що у період з 27 липня 2010 року по 6 червня 2012 року ОСОБА_1 сукупно обіймав не менше одного року посади, віднесені до категорії керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України: заступник прокурора Хмельницької області начальник управління нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство.

У той же час, суд звертає увагу на те, що зі змісту довідки про результати вивчення особової справи щодо застосування заборон, визначених Законом України Про очищення влади, яка була підставою прийняття оскаржуваного наказу Генеральної прокуратури України від 23 жовтня 2014 року №1498к, не вбачається, що в ній надано хоча б якусь оцінку, чи відносяться посади, які обіймав позивач до посад, визначених у статті 3 Закону України Про очищення влади. Крім того, не наведено жодної об`єктивної та достатньої інформації щодо особи позивача (його дій/рішень/характеристик) з метою застосування люстраційної процедури. Також судом встановлено, що позивач не працював в органах прокуратури в період масових акцій протесту, що розпочалися 21 листопада 2013 року.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до Закону України Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, Україна повністю визнає обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 КАС України та частини першої статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Слід звернути увагу на те, що положеннями Закону України Про очищення влади фактично, встановлюється додаткова підстава припинення трудового договору - звільнення керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України на підставі люстрації, у зв`язку із самим фактом зайняття ним посади, передбаченої статтею 3 цього Закону, а вказаний Закон застосовується до певного кола громадян України, а саме до осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Отже, люстрація застосовується до осіб, які, перебуваючи на конкретній публічній посаді та вчинили певне правопорушення, передбачене статтями 1, 2, 3 Закону України Про очищення влади.

Підстави, порядок, мета та сутність процедури люстрації в національному та міжнародному правопорядках свідчить, що люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто, вина працівника має бути не тільки встановлена, а і доведена належними та достатніми фактами в кожному конкретному випадку.

З урахуванням норм міжнародного права та положень національного законодавства, існують достатні підстави стверджувати, що приписами Закону України Про очищення влади створюються передумови для порушення рівності можливостей реалізації права доступу до державної служби, служби в органах місцевого самоврядування та в управлінні державними справами, яку має забезпечити держава відповідно до частини другої статті 38 Конституції України, адже в його положеннях наявні сліди дискримінаційного підходу щодо підстав та порядку звільнення керівника, заступника керівника структурного підрозділу органу державної влади, місцевого самоврядування чи іншого державного органу тільки з тієї підстави, що він обіймає відповідну керівну посаду в самостійному структурному підрозділі протягом не менше визначеного Законом України Про очищення влади строку.

Заборона перебування на посадах, визначених в частині першій статті 3 Закону України Про очищення влади та, як наслідок, звільнення з цих посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, визначеної як один із принципів очищення влади (частина друга статті першої Закону Про очищення влади), що вказує на неврахування принципу індивідуального підходу при притягненні особи до юридичної відповідальності та порушує норми частини другої статті 61 Конституції України.

Суд зазначає, що положення пункту другого Прикінцеві та перехідні положення та статті 3 Закону України Про очищення влади мають бути застосовані саме у нерозривній сукупності із положеннями статті першої Закону України Про очищення влади, якою встановлено мету люстрації - недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини та передбачено обов`язкові до застосування принципи: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Так, при застосуванні до особи положень Закону України Про очищення влади, мало б бути з`ясовано, чи здійснювала така особа заходи (та/або сприяла їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки й оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. У протилежному ж випадку, вказані особи визнаються колективно винними без забезпечення індивідуального підходу відповідальності, що є порушенням статей 61 і 62 Конституції України в аспекті забезпечення індивідуального характеру відповідальності та забезпечення презумпції невинуватості.

Дотримання презумпції невинуватості при здійсненні люстраційних заходів є фундаментальним принципом у забезпеченні демократичного шляху очищення влади.

Натомість, без доведення вини в передбаченому законом порядку, без установленого права на оскарження Законом Про очищення влади, запроваджується заборона обіймати посади (перебувати на службі) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування лише у зв`язку з перебуванням на такій посаді в певний проміжок часу.

Заборона протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом обіймати посади, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрація), і виникнення у зв`язку з цим підстави для їх звільнення із займаних посад лише у зв`язку з обійманнями цими посадовими особами цих посад у передбачений Законом Про очищення влади період часу призводить до порушення принципу презумпції невинуватості, передбаченого частиною першою статті 62 Конституції України.

Крім того, застосування зазначених обмежень, є серйозною мірою відповідальності та вимагає додаткового мотивування та підтвердження.

Таким чином, фактично, введена ще одна підстава припинення перебування особи на публічній службі, що за своєю суттю є дисциплінарним стягненням у вигляді звільнення - перебування на конкретно визначеній посаді, яка віднесена до переліку посад, за якими здійснюється очищення влади, а не у зв`язку із вчиненням особою певного дисциплінарного проступку, який порочить її як державного службовця чи особу, яка перебуває на публічній службі, або дискредитує орган, у якому вона працює.

За правилами Загальної декларації з прав людини та ряду інших актів міжнародного права та з наявної сталої практики Європейського суду з прав людини та висновків Європейської комісії За демократію через право (Венеційської комісії), вбачається наступне.

У статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, про неможливість піддавати особу безпідставному втручанню у його особисте і сімейне життя, заборону безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, що ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року та, відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства (далі Конвенція) вказує у статті шостій, що кожен, кого звинувачено у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Люстраційна процедура не може слугувати покаранням, оскільки це прерогатива кримінального права. Якщо норми національного закону допускають упровадження обмеження прав, гарантованих Конвенцією, то такі обмеження мають бути достатньо індивідуальні. Люстраційні процедури мають відповідати критеріям доступності, а при розгляді справ про люстрацію мають бути дотримані всі стандарти справедливого судового розгляду та вимог, передбачених статтею 6 Конвенції щодо кримінальних проваджень. Зокрема, особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (рішення Європейського суду з прав людини у справі Матиєк проти Польщі).

У рішенні в справі Турек (Turek) проти Словаччини (люстрація) від 14 лютого 2006 року № 57986/00, Суд постановив, що держава-сторона, яка вводить засоби люстрації - які, на думку Суду, можуть бути втручанням в право на повагу до приватного життя - має забезпечити, щоб особи, піддані такій процедурі, користувалися всіма конвенційними процесуальними гарантіями, що стосуються кожного провадження в зв`язку із застосуванням засобів люстрації.

Якщо держава вживає заходів морального очищення, вона повинна гарантувати, що особи, зачіпаються такими заходами, користуються всіма процесуальними гарантіями відповідно до Конвенції щодо будь-якого судового розгляду, що відноситься до застосування таких заходів (додатково див. пункт 115 вказаного рішення).

Згідно зі статтею 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Слід наголосити, що Генеральною прокуратурою України та Офісом Генерального прокурора під час розгляду справи не надано жодних належних та допустимих доказів щодо здійснення позивачем будь-якими діями чи бездіяльністю заходів (та/або які сприяли їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини, натомість, оскаржуваний наказ про звільнення позивача з посади базується виключно на довідці про результати вивчення особової справи позивача, а тому, він не може бути визнаний правомірним та таким, що прийнятий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

При цьому, суд враховує також позицію Європейського Суду з прав людини, викладену у рішенні від 19 жовтня 2019 року у справі Полях та інші проти України, в якій Суд зазначив, що заявники працювали над тим, що в принципі було державою, заснованою на демократичних конституційних засадах. Натомість, заходи, вжиті на підстав Закону про люстрацію ґрунтувалися на тому, що здавалося своєрідною колективною відповідальністю за працю за часів Президента України Віктора Януковича, не враховуючи жодної індивідуальної ролі чи зв`язку з будь-якими антидемократичними подіями. Існувала ймовірність того, що закон було прийнято проти тих, хто працював на державній службі за попередніх урядів, що передбачало політизацію державної служби, що само по собі суперечило проголошеній цілі законодавства. Це був усталений принцип судової практики Суду, що люстрація не може служити покаранню, відплаті чи помстою, і це стосується також українського Закону про люстрацію.

Європейський суд з прав людини вказав, що заходи за Законом про люстрацію були ширшими, ніж аналогічні заходи в інших країнах, які стосувалися лише людей, які активно працювали на колишню комуністичну владу. Навпаки, така широка сфера діяльності призвела до звільнення заявників, хоча вони займали посади на державній службі задовго до того, як пан ОСОБА_3 став президентом і просто не зміг подати у відставку протягом року після його вступу на посаду.

Ключовим у позиції Європейського суду з прав людини у постанові в справі Полях та інші проти України є § 156 цієї постанови, де Суд зазначив, що у цій справі поведінка заявників, щодо якої до них було застосовано заходи відповідно до Закону України Про очищення влади, не була класифікована як кримінальна в національному законодавстві і не була схожа на якусь злочинну поведінку: вона полягала в тому, щоб залишатися на своїх постах, поки при владі перебував президент ОСОБА_3 .

Відтак, не було доведено, що втручання у відношенні будь-якого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві і Європейський суд з прав людини у § 324 даної постанови визнав порушення статті 8 Конвенції щодо всіх заявників.

Таким чином, Європейський Суд з прав людини вказав, що безумовне застосування люстраційної процедури на підставі Закону України Про очищення влади до осіб, які в період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року перебували на окремих посадах державної служби без встановлення причетності вказаних осіб до негативних і антидемократичних подій в Україні, що мали місце за часів Президента України Віктора Януковича суперечить проголошеній цілі законодавства і свідчить про наявність своєрідної колективної відповідальності без врахування жодної індивідуальної ролі чи зв`язку відповідних осіб з такими подіями.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що, звільнивши позивача з посади лише з обставин зайняття ним у певний період окремо визначеної посади, та, застосувавши до нього міру колективної відповідальності лише за формальними ознаками, відповідач-1 таким чином порушив норми Конституції України, яка має найвищу юридичну силу, та діяв не у спосіб та не з метою, що встановлені Законом, не врахував основоположних принципів очищення влади, які розроблені міжнародними організаціями, з огляду на що, застосування до позивача положень Закону України Про очищення влади, не відповідає існуючим у демократичному суспільстві стандартам забезпечення прав людини при здійсненні люстраційних процесів.

За таких обставин доводи відповідача про законність звільнення позивача на підставі пункту другого Прикінцеві та перехідні положення та статті 3 Закону України Про очищення влади без врахування мети та принципів люстрації, визначених у статті 2 наведеного Закону, є необґрунтованими та безпідставними, а саме звільнення позивача з посади порушує конституційний принцип верховенства права, презумпції невинуватості та індивідуальної відповідальності, внаслідок чого зазначені доводи не можуть бути враховані судом.

Крім того, в контексті вищевказаного, оскільки оскаржуваний наказ про звільнення позивача з посади ґрунтується виключно на підставі довідки про результати вивчення його особової справи та поданні прокурора області, він не може бути визнаний правомірним та таким, що прийнятий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Щодо аргументів позивача про те, що Законом України Про прокуратуру від 05 листопада 1991 року №1789-XII не передбачено існування у системі органів прокуратури України територіального (регіонального) органу прокуратури, про який йдеться в Законі України суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частини першої статті 13 Закону України Про прокуратуру від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ, який діяв на час звільнення позивача, встановлено систему органів прокуратури, яку становлять: Генеральна прокуратура України, прокуратури Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя (на правах обласних), міські, районні, міжрайонні, районні в містах, а також військові прокуратури. До органів військових прокуратур належать військові прокуратури регіонів і військова прокуратура Військово-Морських Сил України (на правах обласних), військові прокуратури гарнізонів (на правах міських).

Згідно з статтею 13 Закону України Про прокуратуру (в редакції від 13 квітня 2012 року) систему органів прокуратури становлять: Генеральна прокуратура України, прокуратури Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя (на правах обласних), міські, районні, міжрайонні, районні в містах. У разі необхідності Генеральний прокурор України може створювати спеціалізовані прокуратури на правах обласних, міських, районних та міжрайонних прокуратур.

У статті 13 Закону України Про прокуратуру (в редакції від 14 серпня 2014 року) вказано, що систему органів прокуратури становлять: Генеральна прокуратура України, прокуратури Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя (на правах обласних), міські, районні, міжрайонні, районні в містах, а також військові прокуратури. У разі необхідності Генеральний прокурор України може створювати спеціалізовані прокуратури на правах обласних, міських, районних та міжрайонних прокуратур. До військових прокуратур належать Головна військова прокуратура (на правах структурного підрозділу Генеральної прокуратури України), військові прокуратури регіонів (на правах обласних), військові прокуратури гарнізонів та інші військові прокуратури, прирівняні до прокуратур міст і районів.

У частині 5 статті 47 Закону України Про прокуратуру (в редакції від 14 серпня 2014 року) передбачено, що військові звання офіцерів військової прокуратури відповідають класним чинам працівників прокуратури. При звільненні офіцерів військової прокуратури (до полковника включно) з військової служби і призначенні на посади прокурорів і слідчих в територіальні чи спеціалізовані прокуратури їм присвоюються відповідні їхнім військовим званням класні чини, а при прийнятті на військову службу у військову прокуратуру прокурорів і слідчих, які мають класні чини (до старшого радника юстиції включно), їм присвоюються відповідні військові звання згідно із законодавством.

Отже, у законодавстві, чинному на момент звільнення позивача органи прокуратури розмежовувалися на територіальні, спеціалізовані та військові.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України Про прокуратуру від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, який набрав чинності 15 липня 2015 року визначено, що систему прокуратури України становлять: 1) Генеральна прокуратура України; 2) регіональні прокуратури; 3) місцеві прокуратури; 4) військові прокуратури.

У системі прокуратури України діють регіональні прокуратури, до яких належать прокуратури областей, Автономної Республіки Крим, міст Києва і Севастополя.

Регіональну прокуратуру очолює керівник регіональної прокуратури - прокурор області, Автономної Республіки Крим, міст Києва і Севастополя, який має першого заступника та чотирьох заступників (частини перша, друга статті 10 Закону України Про прокуратуру).

Таким чином, регіональний поділ органів прокуратури визначено саме Законом України Про прокуратуру від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII.

З огляду на викладене, суд погоджується з доводами позивача про те, що Законом України Про прокуратуру від 05 листопада 1991 року № 1789-XII не передбачено існування у системі органів прокуратури України територіального (регіонального) органу прокуратури, про який йдеться в Законі України № 1682-VII, що, в свою чергу, порушує принцип юридичної визначеності.

Зважаючи на вищенаведене у сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що наказ Генерального прокурора України № 1498к від 23 жовтня 2014 року про звільнення позивача з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян прокуратури Львівської області є протиправним та підлягає скасуванню, а тому позовна вимога в цій частині підлягає задоволенню в повному обсязі.

Окрім того, суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Судом встановлено, що в період з 21.10.2014 по 03.11.2014 позивач перебував на стаціонарному лікуванні, тобто період тимчасової непрацездатності, що підтверджується листком непрацездатності серії НОМЕР_1 , а тому з урахуванням положень вищезазначеної статті звільнення позивача з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян прокуратури Львівської області відбулося з грубим порушенням законодавства.

Щодо позовної вимоги про поновлення позивача на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян прокуратури Львівської області суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України Про запобігання корупції іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 січня 2013 року у справі Волков проти України, звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді, як спосіб відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

З огляду на вказане, та враховуючи висновок суду про протиправність оскаржуваного наказу, суд дійшов висновку, що позивача необхідно поновити на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян прокуратури Львівської області з 24 жовтня 2014 року.

Згідно з пунктом третім частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді необхідно допустити до негайного виконання.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Як ч. 1 ст. 94 КЗпП України, так і ч. 1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у ч. 1 ст. 94 Кодексу і ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті (визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії), суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно з п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

При цьому, суд враховує, що у рішеннях по справах Клас та інші проти Німеччини, Фадєєва проти Росії, Єрузалем проти Австрії Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними ст. 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень вчинення дій чи бездіяльності.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

Слід зазначити, що право не виникає внаслідок неправомірних дій (ex iniuria ius non oritur) або бездіяльності; держава не може відмовитися від виконання свого зобов`язання, посилаючись на підстави, які визнано незаконними; те, що право виникає з факту (ex facto ius oritus), не означає, що право може виникати з несправедливості (ex iniuria ius non oritur). Зазначені підходи застосовані ЄСПЛ, зокрема, у рішенні Paradiso and Campanelli v Italy (№ 25358/12), Sidabras and Others v. Lithuania (№ 50421/08), Ioannou v Turkey (№ 18364/91), Schenk v. Switzerland (№ 10862/84), Stromblad v. Sweden (№ 3684/07).

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

Судові витрати відповідно до ст.139 КАС України стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 77, 90, 139, 243-246, 255, 293, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України від 23.10.2014 року № 1498к.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян,прокуратури Львівської області.

Зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.10.2014 року по 17 червня 2021 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян,прокуратури Львівської області та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII Перехідні положення цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 12.07.2021 року.

Головуючий суддя Сакалош В.М.

Суддя Гулик А.Г

Суддя Грень Н.М.