Справа № 500/3279/21
Суддя: Мандзій Олексій Петрович
Дата ухвалення: 2021-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/3279/21

13 липня 2021 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Мандзія О.П., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (далі - відповідач), в якій просить:

визнати протиправними дії компетентних посадових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, щодо не розгляду звернення від 06.04.2021 року, яке зареєстроване 07.04.2021 року в базі вхідної кореспонденції за №7983;

зобов`язати компетентних посадових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві надати повну, точну та вичерпну відповідь на звернення від 06.04.2021 року, яке зареєстроване 07.04.2021 року в базі вхідної кореспонденції за №7983;

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, на користь ОСОБА_1 3000,00 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач 06.04.2021 року направив відповідачу звернення із вимогою надання відомостей причин ненадання відповідей по низці раніше ним отриманих та зареєстрованих в базі вхідної кореспонденції зверненнях, прийнятим заходам реагування за недодержання законодавства України в сфері державної служби. Згідно листа Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, від 07.04.2021 року №ПІ 39/14-2021, вказане звернення від 06.04.2021 року зареєстроване у відомстві 07.04.2021 року. Станом на 07.06.2021 року відповідь відсутня, як і належно допустимих доказів результатів розгляду звернення, що свідчить та підтверджує про грубе порушення прав та інтересів з боку відповідача, наявні ознаки системного та довготривалого нехтування останнім чинним законодавством України, позаяк більше 8 офіційно отриманих останнім звернень, які вказані у зверненні від 06.04.2021 року, як і саме воно - залишені без розгляду. Також, на переконання позивача, його порушені права підлягають відновленню шляхом відшкодування моральної шкоди, що слугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 14.06.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Копію ухвали про відкриття провадження у справі від 14.06.2021 року та позовну заяву з додатками відповідачем отримано 23.06.2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.21).

Відповідач у строк встановлений судом (п`ятнадцять днів з дня вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі) та станом на 12.07.2021 року відзив на позов не подав, як і будь-які докази у спростування позовних вимог. Клопотань про продовження процесуального строку також до суду не надходило.

Відповідно до ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши у відповідності до вимог ст.263 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, суд при прийняті рішення виходить з наступних підстав і мотивів.

Судом встановлено, що позивачем ОСОБА_1 25.03.2021 року надіслано Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві, інформаційний запит про:

кількість звернень, які надійшли на електронні поштові скриньки: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від ОСОБА_1 упродовж грудня 2020 року по березень 2021 року, номери та дати їх реєстрації в базі вхідної кореспонденції, а також ті що отримані через заповнення на офіційному веб сайті ДБР, з поміткою Територіальне управління в місті Києві, у тому числі, одержаного 12.03.2021 року рекомендованим листом з трекінгом №542;

кількість наданих, офіційно підтверджених письмово, відповідей по вказаним вище зверненням, із зазначенням дати їх вручення ОСОБА_1 , а також номерів та дат реєстрації таких відповідей у базі вихідної кореспонденції.

Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві, листом від 31.03.2021 року №ПІ31/14-2021 повідомило позивачу про отримання 11 звернень: скарга датована 30.11.2020 року отримана та зареєстрована 02.12.2020 року №34948; запит датований 02.12.2020 року отримано та зареєстровано 03.12.2020 року №34998; запит датований 16.12.2020 року отримано та зареєстровано 16.12.2020 року №36437; заява датована 24.12.2020 року отримана та зареєстрована 28.12.2020 року №37429; запит на публічну інформацію датований 17.12.2020 року отримано та зареєстровано 17.12.2020 року №ПІ 214/11-2020; скарга датована 04.01.2021 року отримана та зареєстрована 14.01.2021 року №682; заява датована 02.02.2021 року отримана та зареєстрована 03.02.2021 року №2444; заява датована 09.03.2020 року отримана та зареєстрована 15.03.2021 року №5705; скарги датовані 13.01.2021 року та 19.01.2021 року, направлені з ДБР, отримані та реєстровані 15.02.2021 року №379; скарга датована 26.01.2021 року, направлена з ДБР, отримана та зареєстрована 15.02.2021 року №3800; запит, направлений з ДБР 10.03.2021 року, отримано та зареєстровано 10.03.2021 року №5498.

Відповідь на запит на публічну інформацію від 17.12.2020 року надано 23.12.2020 року за вихідним №214/11-2020. Відповідь на заяву від 15.03.2021 року №5705 та запит від 10.03.2021 року №5498 надана 29.03.2021 року за вихідним №11/5988/02-2021. На інші звернення відповіді не надавались.

За результатами розгляду звернення ОСОБА_1 від 29.03.2021 року, Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві, листом від 02.04.2021 року №ПІ32/14-2021 повідомило позивачу про отримання в межах кримінального провадження №0000032 за період з вересня 2020 року по листопад 2020 року 4 звернень: скарга датована 01.10.2020 року отримана та зареєстрована 02.10.2020 року №28701; лист датований 19.10.2020 року отримано та зареєстровано 20.10.2020 року №30630; скарга датована 20.10.2020 року отримана та зареєстрована 22.10.2020 року №30903; лист датований 10.11.2020 року отримано та зареєстровано 30.11.2020 №34437. На звернення відповіді не надавались.

Надалі позивачем 06.04.2021 року надіслано Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві, звернення про надання інформації:

з яких причин (обставин) ОСОБА_1 не надано відповідей по отриманим Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, та зареєстрованим в базі вхідної кореспонденції зверненням №36437 від 16.12.2020 року, №37429 від 28.12.2020 року, №682 від 14.01.2021 року, №2444 від 03.02.2021 року, №5705 від 15.03.2021 року, а також скаргою від 26.01.2021 року, отриманою 15.02.2021 року з ДБР за №3798;

які дії вжито задля припинення свавілля та беззаконня щодо не розгляду звернень, хто із посадових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, поніс відповідальність за неналежне виконання своїх службових обов`язків, недодержання законодавства України про державну службу, вчинення ганебних вчинків.

Відповідь на звернення ОСОБА_1 просив надати на адресу: АДРЕСА_1 , посилаючись на ст.20 Закону України "Про звернення громадян".

У відповідності до листа Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, від 07.04.2021 року №ПІ39/14-2021, вказаний запит, який надійшов на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровано 07.04.2021 року за вхідним №7983.

Не погоджуючись з діями відповідача у ненаданні відповіді на запит, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Приписами ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість дій (бездіяльності) відповідача на відповідність вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд виходить з наступного.

Статтею 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Закон України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 року №393/96 (далі - Закон №393/96) регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону №393/96 громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону №393/96 звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду (ч.1 ст.7 Закону №393/96).

Відповідно до ч.1, 3, 4 ст.15 Закону №393/96 органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

При цьому, ч.1 ст.19 Закону №393/96 передбачено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані:

об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;

у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;

на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;

скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;

забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;

письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;

вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;

у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;

не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;

особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

З матеріалів справи видно, що позивачем 06.04.2021 року надіслано Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Києві, звернення про надання інформації стосовно причин (обставин) ненадання відповідей по отриманих та зареєстрованих відповідачем зверненнях.

Суд відзначає, що питання, порушені позивачем у його зверненні від 06.04.2021 року, які стосуються розгляду (не розгляду) попередніх звернень ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, тобто реалізації його особистих прав та законних інтересів, належать до компетенції відповідача.

Між тим, Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві, листом від 07.04.2021 року №ПІ39/14-2021 проінформувало ОСОБА_1 про наявність звернення, яке надійшло на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_2 та зареєстроване 07.04.2021 року за вхідним №7983.

Натомість доказів розгляду звернення позивача від 06.04.2021 року відповідачем суду не надано та не доведено вжиття всіх належних дій, в межах визначених законом, для його розгляду.

Більше того, відповідач не надіслав жодних заперечень чи відзиву на позов.

Бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи, або нездійснення суб`єктом владних повноважень дій, які випливають із його повноважень на виконання вимог чинного законодавства та впливають на права, свободи та інтереси фізичної/юридичної особи. У випадку протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень, належним способом захисту порушеного права фізичної особи є зобов`язання такого суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Встановлені судом обставини справим та системний аналіз наведених законодавчих норм свідчать, що Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві, не забезпечило належного розгляду звернення позивача у порядку та спосіб, визначений законом, а тому відповідачем допущено протиправну, в контексті ч.2 ст.2 КАС України, бездіяльність щодо не розгляду звернення ОСОБА_1 від 06.04.2021 року, зареєстроване 07.04.2021 року за вхідним №7983.

В контексті наведеного, для захисту прав і інтересів позивача, з урахуванням повноважень суду, визначених п.4 ч.2 ст.245 КАС України, суд вважає за необхідно зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві, розглянути звернення ОСОБА_1 від 06.04.2021 року, зареєстроване 07.04.2021 року за вхідним №7983.

Відтак, в цій частині позов підлягають до задоволення.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.18 Закону №393/96 громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Частина 2 ст.25 Закону №393/96 визначає, що громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

Згідно з ч.1, 2 ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (абз.2 п.5 постанови).

Позивач ж не надав достатніх доказів та не навів обставин, які підтвердили б спричинення бездіяльністю відповідача моральних страждань. Представлений позивачем додаток до заяви про надання додаткових обгрунтувань позовної заяви не дає можливості встановити, що такий стосується позивача та є витягом з медичної амбулаторної картки про звернення за медичною допомогою.

Позивач не підтвердив наявність причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправним діянням відповідача. Також позивач ніяким чином не обґрунував і суму моральної шкоди, яку просить стягнути з відповідача на його користь.

При цьому, суд зауважує, що сам по собі факт протиправної поведінки відповідача щодо неналежного розгляду запиту на інформацію позивача, не свідчить про завдання йому моральної шкоди.

Таким чином, суд вважає, що вимога про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, на користь ОСОБА_1 3000,00 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди є необґрунтованою, а відтак у її задоволенні слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наслідками судового розгляду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів та не довів правомірності оскаржуваних дій.

Згідно ч.2 ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Наведене дає підстави для висновку, що доводи у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.90 КАС України та аналізуючи наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Згідно ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч.3 ст.139 КАС України).

Таким чином, оскільки позов підлягає до задоволення частково, суд присуджує на користь позивача здійснені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 908,00 грн. відповідно до квитанції №0.0..1 від 07.06.2021 року за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві.

Керуючись ст.139, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, що полягає у не розгляді звернення ОСОБА_1 від 06.04.2021 року, зареєстроване 07.04.2021 року за вхідним №7983.

Зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві, розглянути звернення ОСОБА_1 від 06.04.2021 року, зареєстроване 07.04.2021 року за вхідним №7983.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, в користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 (нуль) копійок.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві (01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 26, ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 липня 2021 року.

Головуючий суддя Мандзій О.П.