Справа № 420/7717/21
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2021-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7717/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльність щодо не виплати частини заробітної плати та зобов`язання сплатити 1 624 276,64 грн. збитків, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 12 травня 2021 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, в якому позивач просить:

- визнати бездіяльність Одеської обласної прокуратури (прокуратури Одеської області) щодо неналежного розрахунку з ОСОБА_1 , а саме невиплати частини заробітної плати - посадового окладу та надбавок за вислугу років і виконання обов`язків на адміністративній посаді, визначених відповідно до ст.81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 25.12.2015 року по 15.03.2021 рік включно, протиправною;

- зобов`язати Одеську обласну прокуратуру за рахунок бюджетних коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного казначейського рахунку, відкритого в Державній казначейській службі України, в особі Одеської обласної прокуратури, сплатити на користь ОСОБА_1 1 624 276,64 (один мільйон шістсот двадцять чотири тисячі двісті сімдесят шість гривень шістдесят чотири коп.) збитків у вигляді недоотриманої частини заробітної плати (посадового окладу та надбавок за вислугу років і виконання обов`язків на адміністративній посаді) внаслідок прийняття неконституційного акту.

Позиція позивача обґрунтовується наступним

Позивач зазначає, що ОСОБА_1 , з 25.12.2015 року до 15.03.2021 року працював в органах прокуратури України.

Наказом прокурора Одеської області №3699к від 24.12.2015 року позивача призначено на посаду першого заступника керівника Котовської місцевої прокуратури, яку він обіймав до 15.03.2021 року, після чого наказом №405к від 11.03.2021 року позивача звільнено із вказаної посади та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 15 березня 2021 року.

Разом з тим, позивач наголошує, що Одеською обласною прокуратурою на момент звільнення не розраховано та не виплачено всю заробітну плату, яка гарантована Законом, у зв`язку з чим позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Позиція відповідача обґрунтовується наступним

Відповідач не погоджується з позовними вимогами ОСОБА_1 , вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що оплата праці працівників прокуратури Одеської області (регіональної та місцевих прокуратур) наразі здійснювалась на підставі щорічно затверджених головним розпорядником бюджетних коштів - Генеральною прокуратурою (з 02.01.2020 року Офісом Генерального прокурора) штатних розписів, які складено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Як вказує відповідач, Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 року №6-р/2020 визначено, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

При цьому, Положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, відповідач зазначає, що рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення.

Із урахуванням зазначеного, на переконання відповідача, викладені у позові доводи щодо можливості застосування зазначеного рішення Конституційного Суду України до наявних спірних правовідносин щодо нарахування і виплати позивачу заробітної плати з 25.12.2015 року - є необґрунтованим і передчасним.

Крім того, відповідач звертає увагу, що Закон №1697-VІІ (із змінами внесеними Законом №113), а не Бюджетний кодекс України (норма якого визнана неконституційною), передбачає оплату праці працівників регіональних прокуратур та місцевих прокуратур відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України (постанова Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505).

Отже, на думку відповідача є необґрунтованими доводи позову про те, що прокуратурою Одеської області (Одеською обласною прокуратурою) допущено протиправну бездіяльність, оскільки при звільненні позивача нібито не проведено остаточний розрахунок та не виплачено усі належні виплати.

На переконання відповідача, у даному позові відсутні будь - які докази на підтвердження вимог позову про відшкодування матеріальної шкоди (збитків), завданої саме Одеською обласною прокуратурою, оскільки згідно викладених позивачем вимог право на стягнення збитків наразі визначено як відшкодування збитків, завданих внаслідок прийняття неконституційного акту.

Із урахуванням вказаного, відповідач вважає, що прокуратурою Одеської області (нині Одеською обласною прокуратурою) не допущено бездіяльності, порушень прав позивача на оплату праці при здійсненні нарахувань і виплати заробітної плати в період з 25.12.2015 року по 15.03.2021 рік, у зв`язку із чим підстави для задоволення позову відсутні.

Процесуальні дії та клопотання учасників справи

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання по справі призначено на 10 червня 2021 року.

Вищевказаною ухвалою також витребувано з Одеської обласної прокуратури (вул. Пушкінська, 3, м. Одеса, 65026, ) належним чином оформлену інформацію про нараховану та отриману (помісячно) заробітну плату ОСОБА_1 за період з 2015 року по 2021 рік з розшифровкою за видами виплат (складовими заробітної плати), у тому числі розмірами відрахувань та утримань із заробітної плати та сумою заробітної плати, що належала до виплати позивачу.

В судовому засіданні 10 червня 2021 року, ухвалою суду на місці, яка була занесена до протоколу судового засідання, судом приєднано до матеріалів справи відзив Одеської обласної прокуратури (вхід. №29350/21).

В судовому засіданні 25 червня 2021 року, ухвалою суду на місці, яка була занесена до протоколу судового засідання, судом приєднано до матеріалів справи відповіді на відзив позивача (вхід. №ЕС/1248/21, вхід. №31179/21).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року, закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті на 25 червня 2021 року.

25 червня 2021 року від позивача та відповідача надійшли заяви про розгляд справи без їх участі в порядку письмового провадження (вхід. №33479/21, вхід. №33480/21).

В судовому засіданні 25 червня 2021 року, враховуючи неявку сторін, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, а також наявність заяв про розгляд справи без їх участі, ухвалою суду на місці, яка була занесена до протоколу судового засідання, суд продовжив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позиції позивача та відповідача, вислухавши пояснення сторін та перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

ОСОБА_1 , з 25.12.2015 року до 15.03.2021 рік працював в органах прокуратури України.

Наказом Одеської обласної прокуратури №405к від 11.03.2021 року позивача звільнено з посади першого заступника керівника Котовської місцевої прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» з 15.03.2021 року (а.с.34).

Відповідно до наданих позивачем розрахункових листів за 2015-2021 роки, під час виплати заробітної плати позивача оклад встановлювався не у відповідності до положень ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», а у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів, що не заперечувалося стороною відповідача під час розгляду справи.

Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

ОСОБА_1 у позовній заяві просить суд зобов`язати відповідача шляхом безспірного списання з відповідного казначейського рахунку, відкритого в Державній казначейській службі України, в особі Одеської обласної прокуратури, сплатити на користь позивача, ОСОБА_1 1 624 276,64 гривень, збитків у вигляді, недоотриманої заробітної плати.

Отже, підставою звернення до суду з цим позовом слугувало ухвалення Конституційним Судом України рішення від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18).

Таким чином, позивач, вважаючи, що на момент звільнення відповідачем не розраховано та не виплачено позивачу всю заробітну плату, яка гарантована Законом, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Джерела права та висновки суду

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною третьою статті 152 Конституції України, матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди врегульовано статтею 22 ЦК України, за змістом якої, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже, поняття «збитки» включає в себе й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено, про що обґрунтовано зазначено судами

Позивач, як зазначалось, просив суд відшкодувати завдану йому шкоду у вигляді недоплаченої суми заробітної плати, що, на його думку, і є збитками у вигляді упущеної вигоди.

При цьому, суд зазначає, що на час дії спірних правовідносин, тобто у період, за який позивач просить стягнути на його користь збитки у вигляді недоотриманої заробітної плати, ОСОБА_1 працював в органах прокуратури, тобто перебував на публічній службі.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачем публічної служби, до чого включається і виплата заробітної плати.

Незважаючи на заявлені позивачем позовні вимоги, спір у справі виник щодо неотримання прокурором частини заробітної плати, які мали бути йому нараховані, що є спором про проходження публічної служби.

Таким чином, незважаючи на намагання позивача перевести цей спір в площину деліктних правовідносин і відповідного нормативного регулювання, зазначений спір є спором щодо проходження публічної служби, який виник у зв`язку з виплатою позивачу заробітної плати у розмірі, меншому ніж він сподівався.

Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення коштів на відшкодування майнової шкоди та обґрунтовування позовних вимог у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди з наведенням відповідного нормативного регулювання, не змінює суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі, і підстави їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги саме через призму понесення ним збитків у вигляді недоотриманої заробітної плати у зв`язку з визнанням неконституційним окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування та просив стягнути кошти на відшкодування майнової шкоди відповідно до частини третьої статті 152 Конституції України.

Ні в позовній заяві, ні у відповіді на відзив позивач не ставив під сумнів відповідність отриманого ним заробітку положенням законодавства, що було чинним на той час та регулювало розмір його виплати, тобто не оспорював розмір отриманої заробітної плати в контексті невідповідності такої, встановленому законодавством, що було чинним у зазначений період.

За таких обставин, у суду відсутні підстави та процесуальні повноваження на перевірку зазначених обставин (відповідність отриманої ОСОБА_1 заробітної плати за період з 25.12.2015 року по 15.03.2021 року положенням законодавства, чинного в цей період) з метою захисту його порушеного права.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі №120/2112/19-а, від 12 квітня 2021 року у справі №560/2065/19, від 14 травня 2021 року у справі № 560/47/20.

Крім того, суд зазначає, що згідно із пунктом 1 статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Кошторис є основним плановим документом бюджетної установи, який надає повноваження щодо здійснення видатків, визначає обсяг і спрямування коштів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення цілей, визначених на бюджетний період відповідно до бюджетних призначень.

Бюджетний період становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Відповідно до статті 57 Бюджетного кодексу України не пізніше 31 грудня поточного бюджетного періоду Державна казначейська служба України закриває всі рахунки, відкриті у поточному бюджетному періоді для виконання бюджету.

Порядок закриття рахунків поточного бюджетного періоду та відкриття рахунків наступного бюджетного періоду визначається Міністерством фінансів України.

Згідно зі статтею 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України, не вважаються бюджетними зобов`язаннями і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства.

З наведеного слідує, що виплата як заробітної плати, так і іншого грошового забезпечення, у тому числі і матеріальної допомоги провадиться у поточному році і за поточний рік.

Відповідно до підпункту 3 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» керівникам органів прокуратури надано право у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника.

Отже, зміст наведених положень чинного законодавства свідчить, що заробітна плата, у тому числі і матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань провадиться у поточному році і за поточний рік.

За таких обставин суд вважає, що наявні у матеріалах справи розрахункові листи за 2015 2021 роки свідчать про те, що заробітна плата позивачем отримана, а тому підстави для задоволення вказаної вимоги позову відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року по справі №640/8451/20.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин, суд робить висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов ОСОБА_1 таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 12, 14, 44, 139, 242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльність щодо не виплати частини заробітної плати та зобов`язання сплатити 1 624 276,64 грн. збитків - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили, згідно ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. При цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Одеська обласна прокуратура (вул. Пушкінська, 3, м. Одеса, 65026, ).

Суддя С.О. Cтефанов

.