Справа № 522/1277/21
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2021-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2021 р.м.ОдесаСправа № 522/1277/21

Головуючий в 1 інстанції: Свячена Ю.Б.

ухвала суду першої інстанції прийнята у

м. Одеса, 11 лютого 2021 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Єщенка О.В.

секретар судового засідання Недашковська Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Грузії ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2021 року у справі за позовом громадянина Грузії ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України, за участі третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Державна прикордонна служба України, Головне управління Національної поліції в Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішень Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 20.12.2018 року та Державної міграційної служби України від 27.12.2018 року про заборону в`їзду на територію України,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України, за участі третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Державна прикордонна служба України, Головне управління Національної поліції в Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішень Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 20.12.2018 року та Державної міграційної служби України від 27.12.2018 року про заборону в`їзду на територію України

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.02.2021р. відкрито провадження у даній справі.

Разом з позовною заявою представником позивача була подана також заява про забезпечення позову шляхом заборони уповноваженим особам Державної міграційної служби України та Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області вживати заходів, передбачених ст.ст. 26 та 30 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо примусового повернення або примусового видворення громадянина Грузії ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до закінчення кримінального провадження у Суворовському районному суді м. Одеси за обвинувальними актами у провадженні № 0007721 від 02 грудня 2016 року, у кримінальному провадженні за № 0000078 від 06 січня 2018 року, у кримінальному провадженні за № 0003366 від 16 липня 2018 року; зупинити дію рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 20 грудня 2018 року про заборону в`їзду на територію України терміном на п`ять років та рішення Державної міграційної служби України від 27 грудня 2018 року про заборону в`їзду на територію України терміном на три роки, стосовно громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на час судового розгляду справи до закінчення кримінального провадження у Суворовському районному суді м. Одеси.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.02.2021р., у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 про забезпечення позову у даній адміністративній справі відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, від громадянина Грузії ОСОБА_1 за підписом представника до суду надійшла апеляційна скарга на зазначену вище ухвалу суду першої інстанції, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, заяву громадянина Грузії ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування скарги апелянт зазначив про те, що спірні рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 20.12.2018 року про заборону в`їзду на територію України терміном на 5 (п`ять) років та рішення Державної міграційної служби України від 27.12.2018 року про заборону в`їзду на територію України терміном на 3 (три) роки, які є предметом оскарження у даній справі, прийняті на підставі подання ГУ НП України в Одеській області від 19.12.2018 року № 2/1-8968. При цьому, у вказаному поданні зазначено зокрема, що суспільна небезпечність перебування на території України громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , полягає у тому, що вказана особа причетна до кримінального середовища і таким чином впливає на загострення криміногенної обстановки в Україні та Одеському регіоні, створює загрозу громадському порядку, здоров`ю, захисту прав та законних інтересів громадян та інших осіб, які проживають на території України. Враховуючи обґрунтування подання ГУ НП України в Одеській області № 2/1-8968 від 19.12.2018 року, відповідачами прийнято дане висловлення до уваги та прийнято оскаржувані рішення. Вказане вище з врахуванням вимог п. 5 Розділу 1 Інструкції № 353/271/150, дає підстави для прийняття рішення про примусове повернення позивача. Отже, вжиття заходів щодо примусового повернення або примусового видворення позивача за межі України залежить виключно від волі відповідача та може відбутися у будь-який час. Таким чином, на думку апелянта, наявність у відповідача об`єктивної можливості вжити у будь-який час заходів, спрямованих на примусове повернення або примусове видворення позивача за межі України, є достатньою підставою для підтвердження існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а відтак апелянт вважає обґрунтованою вимогою вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони уповноваженим особам Державної міграційної служби України та Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області вживати заходів, передбачених ст.ст. 26 та 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо примусового повернення або примусового видворення громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . До того ж, апелянт посилаючись на приписи абз. 1 ч. 2 ст. 22 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» за якими виїзд з України іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, якщо йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення або кримінальна справа розглядається судом, зазначає, що відносно нього у Суворовському районному суді м. Одеси на розгляді знаходяться обвинувальні акти за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень. Відтак, апелянт вважає доцільним заборонити приймати рішення про його примусове видворення до закінчення кримінального провадження у Суворівському районному суду м. Одеси. До того ж зазначає, що відповідачами не надано підстав, які б підтверджували необхідність заборони позивачу в`їзду на територію України строком на три та п`ять років. При цьому, такі рішення прийняті без врахування також обставини наявності у позивача на території України родини дружини, доньок 2016 та 2017 р.н.

23.06.2021р. за вхід. № 13663/21 від Державної міграційної служби України до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вказано про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення даного позову, з огляду на недоведеність позивачем очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі, неможливості захисту прав, свобод та інтересів позивача без вжиття таких заходів, а також передчасності доводів про очевидну протиправність оскаржуваний дій (рішень).

30.06.2021р. (вхід. № 14126/21) від позивача у справі за підписом представника надійшла відповідь на відзив ДМС України, у якій позивачем наголошується на необхідності задоволення його заяви про вжиття заходів забезпечення даного адміністративного позову, оскільки невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду абр ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

02.07.2021р. за вхід. № 14355/21 від Державної прикордонної служби України надійшла заява про розгляд справи без участі представника Державної прикордонної служби України.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Порядок та підстави забезпечення позову передбачено главою 10 КАС України (ст. 150-158 КАС України).

За своєю суттю інститут забезпечення позову є інститутом попереднього судового захисту.

Забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті визначених законом заходів з метою створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю (ч. 2ст. 150 КАС України).

З наведених положень слідує, що заходи забезпечення позову застосовуються для гарантування виконання рішення адміністративного суду, тобто недопустимості завдання позивачеві непоправної шкоди, що може призвести до неможливості виконання рішення суду в майбутньому. При цьому, саме позивач повинен навести докази для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову.

При цьому, процесуальним законом встановлені виключні обставини, які можуть бути підставою для вжиття заходів забезпечення позову: існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; захист прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист; наявні ознаки очевидної протиправності оскаржуваного рішення, дій чи бездіяльності.

Згідно з ч.4 ст.150 КАС України подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

Згідно п. 17 Постанови Пленуму ВАСУ № 2 від 06.03.2008 р. застосування судом таких заходів забезпечення, які за змістом є ухваленням рішення без розгляду справи по суті, не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову. Забезпеченням позову у такий спосіб суди виходять за межі підстав забезпечення позову, що є неприпустимим.

Згідно Рекомендації N R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятий Комітетом Міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Також вжиття заходів забезпечення гарантує виконання судового рішення в разі задоволення позовних вимог.

З наведеного вбачається, що забезпечення адміністративного позову є крайнім заходом, вжиття якого можливе виключно за наявності підстав вважати, що рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень є очевидно протиправними.

Із системного аналізу вимог наведеного вищеслідує, що забезпечення позову - це вжиття судом, до прийняття у справі судового рішення по суті, заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача. Фактично забезпеченням позову є сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання судового рішення в разі задоволення позовних вимог.

При цьому, заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим позовним вимогам, безпосередньо пов`язаними з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

При вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.

Проте, прийняття такого рішення доцільно та можливе лише в разі наявності достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може у майбутньому ускладнити виконання рішення суду чи привести до потреби докладати значні зусилля для відновлення прав позивача.

Крім того, колегія суддів зазначає, що для вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову слід враховувати те, чи існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів.

Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" та Постанови Пленуму Вищого Адміністративного Суду України від 06.03.2008 року № 2 "Про практику застосування адміністративним судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ", при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи до забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Суди не вправі вживати такі заходи до забезпечення позову, які є фактично рівнозначними задоволенню позовних вимог.

Для забезпечення позову суд повинен на підставі доказів та з огляду на обставини справи, поведінку учасників переконатися, що загроза правам, свободам та інтересам особи має реальний характер. Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, встановлені в п.1 ч.2 ст.150 КАС України.

За правилами ч.1 ст.151 КАС України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Відповідно до ч.2 ст. 151 КАС України, суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права.

Водночас, будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07 травня 2020 року у справі № 640/6315/19.

До того ж, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

Відмовляючи у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення даного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з відсутність беззаперечних доказів, які б свідчили про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, неможливості захисту цих прав, свобод та інтересів без вжиття таких заходів.

При цьому, суд першої інстанції зауважив про передчасність доводів позивача про очевидну протиправність оскаржуваних дій, оскільки такі підлягають встановленню під час розгляду справи по суті.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх обґрунтованими, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції в першу чергу звертає увагу на ту обставину, що спір у даній справі виник з приводу оскарження рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 20 грудня 2018 року про заборону в`їзду на територію України терміном на п`ять років стосовно громадянина Грузії ОСОБА_1 та рішення Державної міграційної служби України від 27 грудня 2018 року про заборону в`їзду на територію України терміном на три роки, стосовно громадянина Грузії ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи вжиття заходів забезпечення позову заявник вказував зокрема на об`єктивну можливість відповідача у будь-який час вжити заходів, спрямованих на повернення або примусове видворення позивача за межі України.

Водночас, як вірно звернув увагу суд першої інстанції, пунктом 10 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства визначено, що рішення органів ДМС, органів охорони державного кордону та органів СБУ про примусове повернення може бути оскаржено до суду. Оскарження рішень про примусове повернення або примусове видворення зупиняє їх дію, якщо іноземець оскаржив це рішення у встановленому законом порядку до суду - у межах строків, визначених частинами другою-четвертою статті 288 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАСУ), незалежно від того, чи суд у порядку забезпечення адміністративного позову відповідною ухвалою зупинив дію рішення суб`єкта владних повноважень або його окремих положень, що оскаржуються.

Колегія суддів враховує, що заявником до заяви про забезпечення позову не було надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідачами вживаються заходи щодо примусового повернення або видворення позивача за межі України. Окрім того, враховуючи законодавчо визначену підставу для зупинення дії рішення про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства у разі його оскарження у встановленому законом порядку до суду - у межах строків, визначених частинами другою-четвертою статті 288 Кодексу адміністративного судочинства України, незалежно від того, чи суд у порядку забезпечення адміністративного позову відповідною ухвалою зупинив дію рішення суб`єкта владних повноважень або його окремих положень, що оскаржуються, судова колегія наразі не вбачає підстав у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

До того ж, суд апеляційної інстанції також погоджується і з висновком суду першої інстанції з приводу недоведення наразі беззаперечними доказами існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, а також даних про неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача без вжиття таких заходів.

В свою чергу, судом першої інстанції було обґрунтовано враховано також й те, що у даному випадку така обов`язкова умова для забезпечення адміністративного позову як «наявність очевидних ознак протиправності дій відповідача» у спірних правовідносинах може бути виявлена судом тільки за наслідками розгляду справи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо та достатності й взаємозв`язку усіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності.

При цьому, здійснення такої оцінки у межах вирішення питання про забезпечення адміністративного позову буде суперечити інституту забезпечення позову.

Крім цьому, суддя звертає увагу, що у даному випадку така обов`язкова умова для забезпечення адміністративного позову, як «наявність очевидних ознак протиправності дій відповідача» у спірних правовідносинах може бути виявлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості і достовірності, як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності.

Сама ж лише незгода позивача із рішеннями суб`єктів владних повноважень та намір звернутися до суду з позовом про визнання їх протиправними ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.

Посилання апелянта на наявність у іншому суді на розгляді кримінальних проваджень за обвинуваченням громадянина Грузії ОСОБА_1 , на переконання колегії суддів жодного відношення до розгляду даної справи не має, та не може слугувати підставою для забезпечення позову у даній адміністративній справі, оскільки дотримання прав обвинуваченого, забезпечення його участі у розгляді справи у кримінальному провадженні за обвинуваченням такої особи у вчиненні кримінального правопорушення, під час розгляду справ у кримінальних провадженнях, має вирішуватись у межах таких кримінальних проваджень, та не є надання таким обставинам оцінки повноваженням адміністративного суду.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що безумовно, рішення суб`єктів владних повноважень справляють певний несприятливий вплив на учасників правовідносин у яких такі рішення прийняті. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст. 150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не у кожному випадку є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі (такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 826/16509/18 та від 26.12.2019 у справі № 640/13245/19, від 20.03.2019 у справі № 826/14951/18).

В іншому разі, застосування заходів забезпечення адміністративного позову стане можливим у кожному спорі, де предметом оскарження є акти індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень, а зупинення таких рішень матиме правові наслідки близькі за своїм змістом до тих, які настають у випадку задоволення позовних вимог, скасування оскаржуваного рішення та набрання позитивним для позивача судовим рішенням законної сили.

Відтак, у кожному випадку суд повинен надати оцінку характеру ймовірних наслідків рішення суб`єкта владних повноважень про зупинення дії якого просить позивач і лише у виняткових випадках за клопотанням позивача чи з власної ініціативи постановити ухвалу про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Вказаний стандарт доказування застосовується в тому числі при розгляді заяв про забезпечення позову із тою особливістю, що обґрунтування необхідності застосування заходу повинно бути повно викладено у заяві, до якої ініціатором її розгляду повинні бути долучені належні, допустимі, достовірні та достатні докази для застосування заходів забезпечення позову, адже процесуальний закон встановив стислі строки розгляду такої категорії процесуальних питань.

Також, заявником не наведено суду істотних обставин та не надано жодних доказів, які б вказували, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист та поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги те, що в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази, які б свідчили про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, дані про неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача без вжиття таких заходів, суд дійшов висновку, що заява позивача про забезпечення позову є необґрунтованою.

Підсумовуючи наведене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення (ухвалу) з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Колегія суддів не приймає до уваги надану представником позивача заяву про перенесення розгляду справи, оскільки вказана як свідчать наявні у справі докази, до суду апеляційної інстанції надійшла після ухвалення рішення у даній справі, а саме 14:43 год., до того ж подана без електронного підпису особи, яка її подала, що підтверджується актом, складеним спеціалістами відділу діловодства (канцелярії) управління документообігу суду.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2021р. було внесено виправлення у резолютивну частину вступної та резолютивної частини даної постанови, оголошеної у судовому засіданні 06.07.2021р., таким чином повний текст постанови відредаговано з урахуванням прийнятої апеляційним судом ухвали.

Керуючись ст. ст. 150-154, 241-243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина Грузії ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2021 року про відмову у забезпеченні позову у справі № 522/1277/21 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено та підписано 14 липня 2021 року.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Димерлій О.О. Єщенко О.В.