Справа № 420/682/20
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2021-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

13 липня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/682/20

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д.

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

за участю секретаря судового засідання Тутової Л.С.

представника апелянта виконавчого комітету Одеської міської ради Неруш А.Ю.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача Бочевара М.П.

представника третьої особи ОСОБА_2 Іванів С.П.

розглянувши клопотання виконавчого комітету Одеської міської ради про зупинення провадження у справі за апеляційною скаргою виконавчого комітету Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Одеської міської ради, за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

30.01.2020 року позивач - ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до виконавчого комітету Одеської міської ради, в якому просила суд взнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №275 від 25.07.2019 року «Про демонтаж тимчасових споруд» в частині демонтажу тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_1 (зупинка санаторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 »).

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилалась на те, у серпні 2019 року об`єкт нежитлової нерухомості, який належить їй на праві приватної власності, було демонтовано на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №275 від 25.07.2019 року «Про демонтаж тимчасових споруд» в частині демонтажу тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_1 (зупинка санаторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 »). Позивач зазначала, що оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки відповідач порушив порядок проведення обстеження об`єкта, оскільки таке обстеження відбулось за відсутності власника об`єкта нерухомості або уповноваженої ним особи, а в самому акті обстеження та у приписі №002613 наведена недостовірна інформація щодо відмови у отриманні цих документів.

Також, позивач посилалась на те, що припис був виданий на демонтаж тимчасової споруди, тоді як демонтований об`єкт є нежитловим приміщенням та капітальною спорудою,, яка на праві власності належить позивачу, що підтверджено відомостями з Державного реєстру прав на нерухоме майно та висновок експерта, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для прийняття рішення про демонтаж саме тимчасової споруди.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.03.2021 року, ухваленим у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження, в повному обсязі задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 , визнане протиправним та скасоване рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №275 від 25.07.2019 року «Про демонтаж тимчасових споруд» в частині демонтажу тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_1 (зупинка санаторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 »).

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, виконавчий комітет Одеської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на правомірність прийняття оскаржуваного рішення, оскільки за результатами обстеження встановлено закінчення строку дії паспорту прив`язки та договору на право тимчасового користування місцем для розташування тимчасової споруди, що свідчить про розміщення такої тимчасової споруди за відсутності дозвільних документів. При цьому апелянт зазначає, що особа, якій належить тимчасова споруда, не виконала припис про демонтаж тимчасової споруди, внаслідок чого виконавчим комітетом було прийняте оскаржуване рішення та відповідний припис від 01.08.2019 р., який також не був виконаний особою, якій належить тимчасова споруда. Апелянт зазначає, що особою, якій належить тимчасова споруда, є саме ФОП ОСОБА_2 (третя особа в цій справі), саме з якою з 2012 року укладались угоди щодо права тимчасового користування місцем для розміщення тимчасової споруди, якій видавалась дозвільна документація та від якої не надходило заяв на продовження дії дозвільних документів, та яка не повідомляла, а ні про зміну власника тимчасової споруди, а ні про зміну правового статусу тимчасової споруди, що безпідставно було відхилено судом першої інстанції. Вказав апелянт і про те, що за весь час дії договору на право тимчасового користування місцем для розташування тимчасової споруди ФОП ОСОБА_2 сплачувала відповідну плату до міського бюджету, договір на право тимчасового користування місцем для розташування тимчасової споруди від 17.07.2018 року №ТС-931 достроково не припинявся, що також було залишено поза увагою судом першої інстанції. На думку апелянта, ФОП ОСОБА_2 вжила заходів щодо штучної державної реєстрації права власності на тимчасову споруду, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (зупинка санаторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), на яку законом взагалі не може бути здійснена державна реєстрація права власності. При цьому апелянт зауважив, що жодною нормою чинного законодавства виконавчий комітет не зобов`язаний здійснювати перевірки наявності державної реєстрація прав на об`єкт, щодо якого його власником отримана дозвільна документація на розміщення такого об`єкту, як тимчасової споруди.

Заперечує апелянт також і висновки суду першої інстанції щодо правового статусу об`єкту, стосовно якого було прийнято оскаржуване рішення, оскільки як на час звернення до суду з позовом, так і на час ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції, розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , був закритий. Проте як оскаржуване рішення суду першої інстанції ґрунтується виключно з підстав наявності державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . На думку апелянта, в такій ситуації, суд першої інстанції був зобов`язаний застосувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові цього суду від 07.04.2020 року у справі №916/2791/13 та у постанова Верховного суду від 24.03.2021 року у справі №200/2192/18, від 27.01.2021 року у справі №520/9539/13, від 20.01.2021 року у справі №422/302/17, від 19.05.2020 року у справі №909/526/18, від 08.07.2020 року у справі №922/1349/18, відповідно до яких державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Апелянт зазначає, що за висновками Верховного Суду, у зазначених справах, сама по собі державна реєстрація речових прав на об`єкт нерухомого майна не достатньою для встановлення факту виникнення таких речових прав у дійсності, та потребує перевірки наявності для цього законодавчо визначених підстав, що протиправно було проігноровано судом першої інстанції не зважаючи на посилання виконавчим комітетом у своїх заявах на обставини які свідчать про відсутність підстав для виникнення права власності на об`єкт за адресою за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому апелянт посилається на обставини протиправності набуття як повивачем так і третьою особою ОСОБА_2 , а також проведення 20.03.2019 року державної реєстрації за первинним власником ПП «Корал».

Не погоджується апелянт і з посиланням суду першої інстанції на необґрунтований висновок експерта від 06.03.2020 року №106/20 щодо капітального характеру споруди, оскільки експертиза проведена більш ніж через 6 місяців після демонтажу споруди, що об`єктивно виключає можливість достовірного встановлення характеристик демонтованого об`єкту. При цьому апелянт вказує на те, що проведення експертного дослідження відбулось після звернення до суду, але позивач не навів жодних обставин, які унеможливлювали укладеня позивачем договору з експертом у шестимісячний строк, наданий законом для звернення до суду з адміністративним позовом. Також, на думку апелянта, оскільки станом на сьогодні запис щодо права власності на об`єкт нерухомого майна є неактуальним (розділ у державному реєстрі закритий у зв`язку із знищенням об`єкта), усі інші докази, які містяться у матеріалах справи, беззаперечно доказують той факт, що спірний об`єкт є саме тимчасовою спорудою, а державна реєстрація права власності на останній, як на об`єкт нерухомого майна, є безпідставною.

Зазначає апелянт і про те, що оскаржуване рішення є актом індивідуальної дії, зверненим виключно до ФОП ОСОБА_2 , та не містило жодних приписів щодо позивача, а тому не може порушувати права, свободи або інтереси саме позивача.

Посилається апелянт і на те, що в обґрунтування позовних вимог позивач послалась на те, що оскаржуваним рішенням порушене її право власності, але визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення жодним чином не змінює правового статусу позивача та вже демонтованого об`єкту, а тому наведені обставини є підставою для відмови у задоволенні позову без з`ясування правомірності оскаржуваного рішення, що було проігноровано судом першої інстанції. При цьому апелянт посилається на правові позиції Верховного Суду викладені у рішеннях цього суду від 01.02.2018 року у справі №800/502/17 та №800/659/19, від 02.08.2018 року у справі №800/191/17, у постановах від 24.04.2018 року у справі №167/592/17, від 23.10.2018 року у справі № 686/2818/15-а, від 19.06.2018 року у справі №805/2979/17-а, від 03.04.2018 року у справі №592/11328/17, від 20.02.2019 року у справі №522/3665/17, які є обов`язковими до застосування, але були проігноровані судом першої інстанції.

Позивач та ОСОБА_2 у відзивах на апеляційну скаргу послались на доводи ідентичні, що узгоджуються з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції, у зв`язку з чим, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції в цій справі без змін.

07.07.2021 року до апеляційного суду надійшло клопотання виконавчого комітету Одеської міської ради, в якому апелянт просить зупинити провадженні у справі №420/682/20 до набрання законної сили судовим рішенням в іншій цивільній справі №522/8259/21.

В обґрунтування заявленого клопотання апелянт посилається на те, що в основу оскаржуваного в цій справі рішення покладені висновки окружного адміністративного суду про те, що оспорюване рішення виконавчого комітету було прийнято за наявності факту набуття об`єктом статусу нерухомого майна, що підтверджено державною реєстрацією права власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Натомість, в межах цивільної справи №522/8259/21 Одеської міською радою оскаржуються правочини за якими ОСОБА_2 та в подальшому ОСОБА_1 було набуто право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яке по суті є тимчасовою спорудою, на яке за нормами чинного законодавства не може виникати право власності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та думку інших осіб, які з`явились у судове засідання, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання та зупинення провадження в цій справі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 236 КАС України, суд зупиняє провадження у справі в разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Відповідно до матеріалів справи, як позовні вимоги, так і висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для скасування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №275 від 25.07.2019 року «Про демонтаж тимчасових споруд» в частині демонтажу тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_1 (зупинка санаторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), ґрунтуються на тому, що на час прийняття оскаржуваного рішення тимчасова споруда набула статусу нерухомого майна, що підтверджено фактом державної реєстрації речових прав на об`єкт нерухомого майна, та, у свою чергу, спростовує доводи правомірності прийняття рішення про демонтаж тимчасової споруди.

Апеляційний суд встановив, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа № 522/8259/21 за позовом Одеської міської ради до приватного підприємства «Корал», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа: Виробничий кооператив «Колос», про скасування рішень державного реєстратора, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання недійсним протоколу загальних зборів та акту приймання передачі майна - нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1

Також, апеляційний суд зазначає, що питання визнання договорів недійсними врегульовані гл. 16 Цивільного кодексу України (ст. 202 236) і ст. 208 Господарського кодексу України. При цьому норми матеріального права розрізняють два види недійсних правочинів: нікчемні та оспорювані (ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України).

Нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом і для якого визнання його недійсності судом не потрібне.

Оспорюваний правочин - це правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але одна з його сторін або інша зацікавлена особа можуть оспорити цей правочин із підстав, передбачених законом. Такий правочин визнається недійсним тільки в судовому порядку. При цьому підставами для визнання договору недійсним є недотримання в момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог, установлених ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України ( ст. 215 ЦК України).

Таким чином, оскільки при розгляді цієї справи в порядку адміністративного судочинства, суд не наділений повноваженням визнавати оспорювані правочини недійними, а лише приймає як встановлений юридичний факт наявність правочинів та правових наслідків, що виникають на підставі цих правочинів, апеляційний суд погоджується із доводами апелянта щодо наявності підстав для зупинення провадження у справі №420/682/20 до набрання законної сили судовим рішенням в іншій цивільній справі №522/8259/21. При цьому апеляційний суд зазначає, що зібрані в цій адміністративній справі докази (на підставі яких встановлені та оцінені обставини (факти), які є предметом судового розгляду) є предметом розгляду в іншій цивільній справі №522/8259/21, що створює об`єктивну неможливість розгляду справи №420/682/20 до вирішення іншої цивільної справи №522/8259/21.

Керуючись ст. 236, 248, 321, 325, 327-329 КАС України, -

У Х В А Л И В:

Задовольнити клопотання виконавчого комітету Одеської міської ради про зупинення провадження у справі №420/682/20.

Зупинити провадження у справі № 420/682/20 за апеляційною скаргою виконавчого комітету Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі №522/8259/21.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її підписання але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 13.07.2021 року.

Суддя-доповідач Домусчі С.Д.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.