Справа № 824/1126/18-а
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2021-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/1126/18-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Левицький В.К.

Суддя-доповідач - Граб Л.С.

12 липня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Іваненко Т.В. Сторчака В. Ю. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинти певні дії,

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (далі ГУ ПФУ в Чернівецькій області), в якому просив:

-визнати неправомірними дії ГУ ПФУ в Чернівецькій області щодо відмови у перерахунку та виплаті пенсії за вислугу 33 років, обчисленої із застосуванням 89% відповідних сум грошового забезпечення;

-зобов`язати ГУ ПФУ в Чернівецькій області провести перерахунок пенсії за вислугу років та її виплату з 01.01.2018 р. із розрахунком підвищення до пенсії відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 р. №103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" на підставі довідки про розмір грошового забезпечення за відповідальною посадою станом на 01.03.2018 р. виходячи із 89% грошового забезпечення;

-зобов`язати ГУ ПФУ в Чернівецькій області виплатити різницю між фактично отримуваною в розмірі 70% від суми грошового забезпечення та належним до виплати розміром пенсії у розмірі 89% від суми грошового забезпечення сумою пенсії з 01.01.2018.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2109 року у справі № 824/1126/18-а, позов задоволено:

-визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Чернівецькій області щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку та виплаті пенсії за вислугу років, обчисленої із застосуванням 89% відповідних сум грошового забезпечення;

-зобов`язано ГУ ПФУ в Чернівецькій області перерахувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 р. №103 "Про перерахунок пенсії особам, які звільнені з військової служби, та деяких інших категорій осіб" виходячи з розрахунку 89% відповідних сум грошового забезпечення з 01.01.2018;

-зобов`язано ГУ ПФУ в Чернівецькій області виплатити ОСОБА_1 різницю між фактично отримуваною в розмірі 70 % від суми грошового забезпечення та належним до виплати розміром пенсії у розмірі 89% від суми грошового забезпечення сумою пенсії з 01.01.2018.

Крім того, рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 19 січня 2021 року у справі № 600/1913/20-а визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФ України в Чернівецькій області щодо не проведення ОСОБА_1 перерахунку основного розміру пенсії з 01.04.2019 року, виходячи із розміру його грошового забезпечення, зазначеного у Довідці про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії № 50/01-28- 1197-7 від 10.08.2020 року виданої Управлінням Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Чернівецькій області щодо здійснення обчислення та перерахунку пенсії з 01.04.2019 року та зобов`язано ГУ ПФ України в Чернівецькій області здійснити перерахунок пенсії за вислугу років ОСОБА_1 та її виплату з урахуванням виплачених сум із 01.04.2019 року на підставі Довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії № 50/01-28- 1197-7 від 10.08.2020 року виданої Управлінням Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Чернівецькій області.

27.04.2021 позивачем подано до суду першої інстанції заяву, в якій останній просив:

-визнати протиправними дії ГУ ПФ України в Чернівецькій області щодо не виконання судових рішень Чернівецького окружного адміністративного суду у адміністративних справах № 824/1126/18-а та № 600/1913/20-а;

-зобов`язати ГУ ПФ України в Чернівецькій області перерахувати та виплатити йому з 05.03.2019 пенсію із урахуванням 100 % суми підвищення пенсії, тобто у розмірі 89% з суми 22492,20 грн на підставі судових рішень у адміністративних справах № 824/1126/18-а та № 600/1913/20-а;

-притягнути до відповідальності ГУ ПФ України в Чернівецькій області у порядку ст.382 КАС України та стягнути кошти на користь Державного бюджету України за невиконання та неналежне виконання судових рішень у адміністративних справах № 824/1126/18-а та № 600/1913/20-а.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року заяву залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги заяви.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зокрема зазначено, що рішення по справі №824/1126/18-а не виконувалося відповідачем тривалий час-більше двох років. При цьому, Управлінням з безпідставних причин з 01.04.2021 пенсія нараховується без врахування вказаного судового рішення, а саме-в розмірі 70% від суми грошового забезпечення. Таким чином, на переконання скаржника дана обставина є підставою для застосування до ГУ ПФУ в Чернівецькій області вимог статей 382, 383 КАС України.

11.06.2021 від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, в зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

За правилами п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, приймаючи рішення про відмову в задоволенні заяви позивача, суд першої інстанції виходив із того, що вимога заявника зобов`язати ГУ ПФУ в Чернівецькій області перерахувати та виплатити йому з 05.03.2019 пенсію із урахуванням 100 % суми підвищення пенсії, тобто у розмірі 89% з суми 22492,20 грн. на підставі судових рішень у адміністративних справах № 824/1126/18-а та № 600/1913/20-а виходять за межі судового контролю, що тягне за собою інші правовідносини. Окрім того, наведені обставини виходять за межі предмету спору у справах № 824/1126/18-а та № 600/1913/20-а та не підпадають під дію судового контролю.

При цьому, суд зазначив, що здійснення судового контролю в порядку ст.ст.382, 383 КАС України можливе судом, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, а оскільки рішення у справі № 600/1913/20-а суддя Левицький В.К. не приймав, то відповідно не вправі розглядати питання здійснення судового контролю в порядку ст.ст. 382, 383 КАС України. Такі питання здійснення судового контролю мають вчинятися безпосередньо у справі № 600/1913/20-а.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування зобов`язані діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ч. 2, 3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Ст.370 КАС України унормовано, що судове рішення, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності,-за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Конституційний Суд України, розглядаючи справу N 1-7/2013 у Рішенні від 26.06.2013 року, звернув увагу, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року N 11-рп/2012).

За приписами ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" вказав, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції", пункт 68).

В рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року Європейський Суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).

У справі "Сорінг проти Об`єднаного Королівства" від 07.07.1989 Європейський суд визначив, що на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень-складовою права на справедливий судовий захист.

Таким чином, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

Ч.1 ст.255 КАС України врегульовано, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Положеннями частини першої та другої статті 382 КАС України визначено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу (ч.8 ст.382 КАС України).

Крім того, відповідно до ч.1 ст.383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень-відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, КАС України передбачено спеціальні норми, спрямовані на забезпечення належного виконання судового рішення. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому статтями 382, 383 КАС України.

Зазначені правові норми мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Поряд з цим, нормами статей 382-383 КАС України виокремлюються такі види судового контролю за виконанням судового рішення, як зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу у разі невиконання судового рішення (стаття 382 КАС України) і визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень-відповідачем на виконання рішення суду, у разі неналежного виконання судового рішення (стаття 383 КАС України).

Водночас, колегія суддів зазначає, що оскільки, позивач скористався диспозитивним правом об`єднати різні за своєю суттю заяви (в порядку статті 382 та статті 383 КАС України) в одному зверненні, то суд позбавлений процесуальної можливості відокремити у різні провадження заявлені вимоги та розглядає заяву в цілому.

При цьому, виходячи із норм КАС України, якими не передбачено права апеляційного оскарження ухвал суду першої інстанції про залишення без задоволення заяви, поданої в порядку ст. 383 КАС України, що також узгоджується з правовою позицією викладеною в постановах Верховного Суду від 11.07.2019 у справі №821/11/18, від 30.04.2020 у справі №814/1171/17, від 10 липня 2020 року у справі №816/1861/17, колегія суддів не надає правову оцінку оскаржуваній ухвалі в частині відмови судом першої інстанції в задоволенні заяви по визнання протиправними дій ГУ ПФ України в Чернівецькій області щодо не виконання судових рішень Чернівецького окружного адміністративного суду у адміністративних справах № 824/1126/18-а та № 600/1913/20-а та зобов`язання ГУ ПФ України в Чернівецькій області перерахувати та виплатити йому з 05.03.2019 пенсію із урахуванням 100 % суми підвищення пенсії, тобто у розмірі 89% з суми 22492,20 грн. на підставі судових рішень у адміністративних справах № 824/1126/18-а та № 600/1913/20-а.

Стосовно обгрунтованості вимоги заявника про притягнення до відповідальності ГУ ПФ України в Чернівецькій області у порядку ст.382 КАС України та стягнення коштів на користь Державного бюджету України за невиконання та неналежне виконання судових рішень у адміністративних справах № 824/1126/18-а та № 600/1913/20-а, колегія суддів виходить із наступного.

Так, колегією суддів зі змісту оскаржуваного судового рішення з`ясовано, що суд першої інстанції дійшов висновку про те, що рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 26.02.2019 у справі № 824/1126/18-а виконане відповідачем, відсутні правові підстави для притягнення до відповідальності відповідача у порядку ст. 382 КАС України та стягнення коштів на користь Державного бюджету України за невиконання та неналежне виконання судового рішення, тому клопотання в цій частині є необґрунтованим та безпідставним.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Тобто здійснення судового контролю в порядку ст. 382 КАС України можливе лише судом, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі.

В той же час, як вірно зазначено судом першої інстанції рішення у справі № 600/1913/20-а прийнято суддею Дембіцьким П.Д., а відтак суддя Левицький В.К. у рамках розгляду справи №824/1126/18-а не вправі розглядати питання здійснення судового контролю у справі № 600/1913/20-а.

Поряд з цим, ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Слід зазначити, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Така позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Так, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що вимога ОСОБА_1 про зобов`язання органу пенсійного фонду перерахувати та виплатити йому з 05.03.2019 пенсію із урахуванням 100 % суми підвищення пенсії, тобто у розмірі 89% з суми 22492,20 грн. на підставі судових рішень у адміністративних справах № 824/1126/18-а та № 600/1913/20-а виходить за межі судового контролю, оскільки в жодній із зазначених справ така позовна вимога не заявлялась. А відтак позивач вправі подати новий позов в зв`язку з безпідставним зменшення відсоткового розміру грошового забезпечення при нарахуванні пенсії з 05.03.2019.

При цьому, як слідує з матеріалів справи, 19.04.2019 Чернівецьким окружним адміністративним судом представнику позивача видано виконавчий лист у справі № 824/1126/18-а, а тому мало б розпочатись примусове виконання судового рішення.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначається Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 1404-VIII).

За ч.1 ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону № 1404-VIII державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

В той же час, у справі відсутні відомості про те, що державним виконавцем, після відкриття виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення, вчинено будь-які заходи, спрямовані на забезпечення його виконання.

Вказане є підставою для звернення позивачем до суду також і в порядку ч.8 ст.382 КАС України, якою передбачено, що судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється і в порядку, встановленому ст.287 КАС України, якою в свою чергу, передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним.

Подібна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а (провадження № 11-1193апп18).

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 14, 243, 250, 255, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 370, 382, 383 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Іваненко Т.В. Сторчак В. Ю.