Справа № 640/26315/19
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2021-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Земляної Г.В., Файдюка В.В., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № від 05.06.2019 року, № від 05.06.2019 року, № від 05.06.2019 року, № від 05.06.2019 року, вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-179 У від 05.06.2019 року, рішень № та № від 05.06.2019 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представником позивача було подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Представник відповідача у судовому засіданні просив скасувати рішення суду першої інстанції в та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник позивача у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем проведено документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 р. по 31.12.2017р., за результатами якої складено Акт від 16.04.2019 року №868/26-15-42-05/ НОМЕР_1 .

У ході проведення перевірки встановлено порушення, які зафіксовані в акті, а саме:

- ст. 58, ч. 6 ст. 128 ПКУ від 16.01.2003 року № 436-ІV шляхом здійснення господарської діяльності без державної реєстрації фізичної особи-підприємця та не забезпечення ведення обліку результатів своєї діяльності відповідно до вимог законодавства;

- ст. 18 Закону України від 15.05.2003 року № 755- ІV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", а саме не подання державному реєстратору документів для державної реєстрації фізичної особи-підприємця;

- п.п. "а" п. 176.1 п. 176, п. 44.1, п. 44.3 ст. 44 ПКУ, а саме не надання книги обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу;

- 49.18.5 пункт 49.18 ст. 49 ПКУ, а саме несвоєчасне подання декларації про майновий стан та доходи за 2016 р., та 2017р.;

- п. 177.2 ст. 177 ПКУ, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб за 2016-2017 роки в сумі 2 174 441,10 грн., у т.ч. за 2016 р. в сумі 2 051 266,10 грн., за 2017р. в сумі 123 175,00 грн.;

- п.п. 1.2, п.п. 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України не перераховано до бюджету військовий збір за 2016 рік в розмірі 212 195,33 грн., та за 2017 рік в розмірі 2 287,50 грн.;

- п. 1, п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а саме: не подання звітності з єдиного соціального внеску за 2016-2017 роки;

- п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а саме: заниження суми нарахувань по єдиному соціальному внеску в загальній сумі 129 877,00 грн., в тому числі за 2016р. в сумі 79 783,00 грн., за 2017р. в сумі 50 094,00 грн.

На підставі Акту від 16.04.2019 року №868/26-15-42-05/ НОМЕР_1 відповідачем було прийнято:

- податкове повідомлення-рішення від 05.06.2019 року № (за порушення п.п. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49 ПК України), яким застосовано штрафні санкції в сумі 340 грн. за платежем: податок з доходів фізичних осіб;

- податкове повідомлення-рішення від 05.06.2019 року № (за порушення п.п. "а" п. 176.1 ст. 176, п. 44.1, п. 44.3 ст. 44 ПК України), яким застосовано штрафні санкції в сумі 510 грн. за платежем податок з доходів фізичних осіб;

- податкове повідомлення-рішення від 05.06.2019 року № (за порушення п. 177.2 ст. 177 ПК України), яким донараховано податкове зобов`язання по податку на доходи фізичних осіб в загальній сумі 2 718 051,37 грн., з яких за 2 174 441,10 грн. основне зобов`язання та 543 610,27 грн. - штрафні (фінансові) санкції;

- податкове повідомлення-рішення від 05.06.2019 року № (за порушення п.п. 1.2, 1.3 п.16-1 ПК України), яким донараховано податкове зобов`язання за платежем військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в загальній сумі 268 103,79 грн., з яких за 214 483,03 грн. основне зобов`язання та 53 620,76 грн. - штрафні (фінансові) санкції;

- вимога про сплату боргу (недоїмки) від 05.06.2019 року № Ф-179 У зі сплати єдиного внеску в сумі 129 877,00 грн.;

- рішення від 05.06.2019 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 33 953,70 грн.;

- рішення від 05.06.2019 року № про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в сумі 340,00 грн.

Позивач, не погоджуючись із вказаними рішеннями контролюючого органу, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України (далі - ПК України).

Відповідно до підпункту 20.1.4. та пункту 75.1 ПК України органи державної податкової служби мають право проводити перевірки платників податків, зокрема, документальні позапланові невиїзні перевірки, в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до п.п. 78.1.1. ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності такої підстави, як - отримано податкову інформацію, що свідчить про порушення платником податків валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов`язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються порушення цим платником податків відповідно валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту.

Відповідно до пункту 79.2 статті 79 Податкового кодексу України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Таким чином, законною може бути визнана перевірка, призначенню якої передує направлення платнику податків запиту, який відповідає встановленим вимогам, та ненадання відповіді на складений у відповідності до вимог ПК України запит контролюючого органу (відповіді на законний запит).

При цьому, запит фіскального органу про надання відповідної інформації платником податків повинен визначати конкретні підстави, тобто, містити чітко визначені обставини, які свідчать про порушення платником податків вимог податкового законодавства.

Між тим, порушення вимог щодо складання, оформлення, надіслання запиту нівелюють його юридичну значимість та не створюють для платника податків будь-яких правових наслідків для цілей його виконання.

Іншими словами, платник податків не зобов`язаний виконувати, надавати відповідь на незаконний запит, на запит, який не відповідає встановленим вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно відомостей Центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб Державної фіскальної служби України, дохід від операцій з продажу нерухомого майна на користь фізичної особи платника податку ОСОБА_1 було відображено фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність - приватними нотаріусами Гончар Тетяною Миколаївною , Юровою Оленою Євгенівною .

У відповідь на запит приватний нотаріус Юрова О.Є. повідомила, що нею було посвідчено договори купівлі-продажу нерухомого майна від імені ОСОБА_1 , як продавця у 1 кварталі 2016 року на загальну суму 2 437 470,00 грн., у II кварталі 2016 року на загальну суму 7 258 800,00 грн., у ІІІ кварталі 2016 року на загальну суму 2 694 000,00 грн., у IV кварталі 2016 року на загальну суму 3 061 700,00 грн., у І кварталі 2017 року на загальну суму 580 500,00 грн., у II кварталі 2017 року на загальну суму 18 000,00 грн., у III кварталі 2017 року на загальну суму 218 000,00 грн., у IV кварталі 2017 року на загальну суму 131 000,00 грн.

Таким чином, загальна сума доходу, яка була відображена приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київська області Юровою О.Є. за 2016-2017 років за 104 ознакою (дохід від продажу нерухомого майна) складає 16 399 470,00 грн.

Відповідно відомостей Центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб Державної фіскальної служби України нотаріусом Гончар Т.М. було відображено нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб у розмірі 5% від операцій з продажу нерухомого майна (ознака доходу 104) на користь фізичної особи платника податку ОСОБА_1 у ІI кв. 2016 року на суму 327 000,00 грн.

Зі змісту запиту від 11.02.2019 року №13470/В/26-15-42-05-28 "Про надання документів" вбачається, що за результатами аналізу податкової інформації, отриманої в установленому законом порядку, виявлено факти, які свідчать про порушення податкового законодавства. У зв`язку з чим, контролюючий орган просив ОСОБА_1 надати пояснення та документальні підтвердження, пов`язані з набуттям права власності на об`єкти нерухомості та отриманням доходу від операцій з відчуження нерухомого майна та майнових прав за 2015 - 2018 рік (договір купівлі-продажу, платіжні документи тощо).

Проте, первинно направлений позивачці запит від 11.02.2019 року №13470/В/26-15-42-05-28 "Про надання документів" повернувся на адресу податкового органу 15.03.2019 року і не був отриманий ОСОБА_1 , а наказ "Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи платника податків ОСОБА_1 " відповідачем винесено 14.03.2019 року, тобто передчасно без отримання підтвердження вручення або невручення вказаного листа позивачці.

Крім того, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2020 року у справі 640/20374/19 було визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державної податкової служби у м. Києві від 14 березня 2019 року № 3197 "Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи платника податків ОСОБА_1 ".

Таким чином, визнання протиправним та скасування наказу "Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи платника податків ОСОБА_1 ", дає підстави для висновку про протиправність призначення та проведення перевірки та відсутності правових наслідків такої, у зв`язку з чим Акт перевірки не може вважатися допустимим доказом, оскільки отриманий з порушенням порядку, встановленого законом, а відтак, в силу імперативних правил ч. 1 ст. 74 КАС України, не може бути підставою для прийняття оскаржуваних рішень.

Наведене є самостійною та достатньою підставою для визнання протиправними та скасування всіх оскаржуваних рішень про донарахування податків, зборів та штрафних санкцій, як таких, що ґрунтуються на доказах, здобутих незаконним шляхом, з порушенням закону.

Щодо посилання представника відповідача на те, що рішення суду про скасування наказу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві від 14 березня 2019 року № 3197 "Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи платника податків ОСОБА_1 " не може братися судом до уваги, оскільки вказаний наказ є актом індивідуальної дії і вичерпує свою дію фактом його виконання, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно постанови Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №807/2062/17 платниками податків до суду можуть бути оскаржені рішення, дії, бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які порушують права, свободи та інтереси. При цьому ці рішення, дії або бездіяльність у будь-якому випадку повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Отже, задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті позовні вимоги, які відновлюють фактично порушені права, свободи та інтереси особи у сфері публічно-правових відносин.

Отже, позови платників податків, спрямовані на оскарження рішень (у тому числі наказів про призначення перевірки), дій або бездіяльності контролюючих органів щодо призначення та/або проведення перевірок, можуть бути задоволені лише в тому разі, якщо до моменту винесення судового рішення не відбулося допуску посадових осіб контролюючого органу до спірної перевірки. Тобто саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкового контролю щодо себе. Водночас допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні податкової перевірки.

Суд зауважує, що спірним наказом від 14 березня 2019 року № 3197 призначено невиїзну перевірку, а тому позивач не міг захиститись від проведення незаконної на його думку перевірки шляхом недопуску працівників контролюючого органу до проведення перевірки.

Водночас, у постанові від 21.02.2020 у справі №826/17123/18 Верховний Суд зауважив, що недопуск посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки є правом, а не обов`язком платника податків, а тому реалізація права на судовий захист своїх прав та інтересів не може перебувати у залежності від використання особою своїх прав на їх позасудовий захист.

У вказаній постанові Верховний Суд формулює правовий висновок, відповідно до якого незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

Зважаючи на викладене, а також з урахуванням доктрини з умовною назвою "плоди отруйного дерева", сформульовану Європейським судом з прав людини у справах "Гефген проти Німеччини", "Нечипорук і Йонкало проти України", "Яременко проти України" (якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з цих джерел, будуть такими ж) а також висновків Верховного Суду у постановах від 04.12.2019 у справі №816/1938/18, від 15.01.2020 у справі №820/609/18, суд зазначає, що рішення відповідача, які пов`язані із призначенням та проведенням податкової перевірки та оформленням її наслідків, не відповідають вимогам чинного податкового законодавства України та не можуть створювати будь-яких правових наслідків, окрім тих які пов`язані із їх протиправністю.

Водночас, сторонами не заперечується той факт, що ОСОБА_1 набула право власності на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 4192, виданий 04.11.2014, видавник: Гончар Т.М. , приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області на земельну ділянку площею 0,1902 га кадастровий номер :01:003:0033, цільове призначення: для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку.

У 2016 році було розпочато та закінчено будівництво житлового будинку з вбудованими громадськими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, яка зареєстрована Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції №КС 08.

Протягом 2016 - 2017 років, громадянкою ОСОБА_1 відчужено об`єкти нерухомості на умовах нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу на загальну суму 16 726 470,00 грн.

Відповідно відомостей Центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб Державної фіскальної служби України нотаріусом Гончар Т.М. було відображено нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб у розмірі 5% від операцій з продажу нерухомого майна (ознака доходу 104) на користь фізичної особи платника податку ОСОБА_1 у ІI кв. 2016 року на суму 327 000,00 грн.

Відмінність підходів щодо оподаткування згаданих операцій з продажу квартир полягає у тому, що позивачка вважає, що вказані операції, податковим агентом при оформленні яких виступає нотаріус, оподатковуються як дохід фізичної особи за правилами п.п. 172.2 ПК України та за ставкою 5%.

У той же час, відповідач, визнаючи, що позивачка не зареєстрована як СПД, вважає, що нею фактично здійснюється підприємницька діяльність та позивачка фактично є підприємцем, хоча і без реєстрації, а відтак, на думку відповідача, дохід від продажу квартир підлягає оподаткування згідно з п. 177.1 ПК України, як дохід фізичної особи - підприємця, отриманий протягом календарного року від провадження господарської діяльності з оподаткуванням за ставкою, визначеною пунктом 167.1 ПК України (18%).

Так, відповідно до п. 172.2 ПК України дохід, отриманий платником податку від продажу протягом звітного податкового року більш як одного з об`єктів нерухомості, зазначених у пункті 172.1 цієї статті, або від продажу об`єкта нерухомості, не зазначеного в пункті 172.1 цієї статті, підлягає оподаткуванню за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу.

У такому самому порядку оподатковується дохід від продажу (обміну) об`єкта незавершеного будівництва.

Відповідно до п. 167.2. ПК України, посилання на яку прямо міститься у п. 172.2 ПК України, ставка податку становить 5 відсотків бази оподаткування у випадках, прямо визначених цим розділом.

З аналізу вказаних норм вбачається, що вони є спеціальними та застосовуються за наведених у п. 172.2. ПК України умов, яким відповідають проведені операції з продажу квартир позивачем.

Так, правила п. 172.2. ПК України застосовуються у випадку продажу протягом звітного періоду більш як одного з об`єктів нерухомості.

При цьому, гранична межа кількості таких операцій за такий період, чи вартості таких операцій, - не обмежена, а відтак, відповідно, відсутні обмеження для застосування положень п. 172.2. ПК України при продажу фізичною особою (не підприємцем) більше одного об`єкту нерухомості протягом звітного періоду.

Таким чином, відповідач не надав належної уваги положенням п. 172.2 ПК України, які є спеціальними до певного виду операцій та визначають правила застосування вказаної норми, яка і була застосована позивачем до вищезгаданих операцій.

Суд критично ставиться до висновків податкового органу, стосовно віднесення позивача до суб`єктів господарської діяльності та застосування до нього правил оподаткування фізичних осіб - підприємців, оскільки ПК України не передбачена примусова реєстрація фізичною особою підприємцем.

При цьому, з боку відповідача не надходило претензій відносно правильності нарахування позивачем ПДФО за ставкою 5%, тобто виходячи власне з положень п. 172.2 ПК України.

За таких обставин, у суду відсутні підстави для висновку про порушення позивачем податкового законодавства при реалізації зазначених вище угод.

Посилання контролюючого органу в контексті обставин даної справи на постанову Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 826/13138/15 є помилковими, оскільки обставини перевірки у справі № 826/13138/15 стосувалися саме перевірки фізичної особи - підприємця, особи, яка була зареєстрована як СПД та платник єдиного податку, висновки акту перевірки стосувалися перевищення ліміту доходів, встановленого для ІІІ групи, продажу нерухомості саме в рамках зареєстрованої підприємницької діяльності, а відтак висновки судів у вказаній справі є неспівставними з обставинами даної справи.

Посилання представника відповідача на матеріали кримінального провадження №0002666 від 30.10.2018 суд не бере до уваги, з огляду на таке.

Відповідно до ч.6 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Тобто, вказана норма КАС України встановлює межі обов`язковості зазначених різновидів судових рішень для адміністративного суду, що розглядає конкретну адміністративну справу саме в частині питання, чи мало місце певне діяння та чи вчинене воно особою, щодо якої постановлено відповідний вирок або прийнято постанову.

Натомість, ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 01.02.2021 закрито кримінальне провадження №0002666 та звільнено ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строку давності.

Відповідно до вимог частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частинами 1-2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Крім того, суд звертає увагу, що ухвала Солом`янського районного суду м. Києва від 01.02.2021, якою закрито кримінальне провадження №0002666, не була покладена в основу оскаржуваних рішень.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Стосовно стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною третьою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з вимогами частини першої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається з пункту 1 частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з вимогами пункту 2 частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до положень частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно із з частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас, відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Позивачем було подано попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, а саме ознайомлення з апеляційною скаргою - 1000 грн., складання відзиву на апеляційну скаргу - 3000 грн., прийняття участі в судовому засіданні - 2000 грн.

Проаналізувавши розрахунок та надані докази на підтвердження здійснення відповідних витрат за укладеним договором про надання правової (правничої) допомоги, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, колегія суддів звертає увагу, що дана справа є справою незначної складності, подання відзиву є правом учасників справи, а відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (стаття 304 КАС України). Судом апеляційної інстанції під час відкриття апеляційного провадження та повіомлення сторін, серед іншого зазначено, що участь у судовому засіданні не є обов`язковою.

Водночас, послуги з ознайомлення з апеляційною скаргою не можуть вважатись окремими послугами правового характеру, оскільки сама суть кваліфікованої правової допомоги передбачає наявність у адвоката спеціальних знань, у тому числі й володіння нормативною базою, необхідною для складання відповідних документів, однак саме по собі ознайомлення з апеляційною скаргою не може бути складовою витрат понесених під час складання клопотання, відзиву, тощо.

Враховуючи означене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції понесених позивачем.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя Г.В.Земляна

суддя В.В.Файдюк