Справа № 120/2382/21-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2021-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2021 р. Справа № 120/2382/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сала П.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Панасюк В.В.,

представника позивача Гайворонського Р.В.,

представника відповідача Шевчука В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом Центрального військового клінічного санаторію "Хмільник"

до Головного управління ДПС у Вінницькій області

про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

22.03.2021 поштою до суду надійшла позовна заява Центрального військового клінічного санаторію "Хмільник" (далі ЦВКС "Хмільник") до Головного управління ДПС у Вінницькій області (далі ГУ ДПС у Вінницькій області), в якому позивач просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо нецільового використання сплачених позивачем бюджетних коштів зі сплати суми податків та збору з єдиного соціального внеску;

- визнати протиправною та скасувати вимогу відповідача про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску від 11.02.2021 № Ю-346-17;

- зобов`язати відповідача внести зміни у розрахунок боргу позивача зі сплати єдиного соціального внеску у відповідності до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 23.02.2021 позивач отримав вимогу ГУ ДПС у Вінницькій області від 11.02.2021 за № Ю-346-17 про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ на загальну суму 5743156,52 грн, в тому числі основний платіж 5706427,46 грн, штрафні санкції 7518,82 грн та пеня 29210,24 грн.

Позивач з вказаною вимогою не погоджується та зазначає, що ЦВКС "Хмільник" правильно нараховував та сплачував єдиний соціальний внесок за кодом "101" (сплата сум поточного єдиного внеску), однак такі кошти відповідач самостійно спрямовував не на сплату поточного внеску, а на погашення заборгованості попередніх звітних періодів, тобто самостійно змінював цільове призначення платежу на код "140".

Позивач вважає зазначені дії контролюючого органу неправомірними і такими, що свідчать про нецільове використання сплачених бюджетних коштів.

Ухвалою суду від 29.03.2021 вказану позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення виявлених недоліків позовної заяви.

12.04.2021 до суду надійшла заява, якою позивач усунув недоліки позовної заяви та виконав вищезазначену ухвалу.

Ухвалою суду від 19.04.2021 відкрито провадження у справі за позовом ЦВКС "Хмільник" та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

30.04.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

Відповідач вказує на те, що за даними інформаційної системи органу доходів і зборів станом на 31.01.2021 загальна сума недоїмки ЦВКС "Хмільник" зі сплати ЄСВ становить 5743156,52 грн. У зв`язку з цим ГУ ДПС у Вінницькій області сформувало вимогу від 11.02.2021 за № Ю-346-17, яка була надіслана на адресу позивача.

Відповідач зазначає, що зазначена заборгованість підтверджується рішенням суду в адміністративній справі № 120/1765/20-а, а також виникла внаслідок несплати позивачем задекларованих сум у самостійно поданих звітах по ЄСВ, які вважаються узгодженими.

Крім того, відповідач звертає увагу, що податковий орган правомірно здійснив зарахування у рахунок погашення недоїмки коштів, спрямованих позивачем на сплату поточних платежів, оскільки це прямо передбачено положеннями ч. 6 ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

17.05.2021 через канцелярію суду (вх. № 26843) та 20.05.2021 поштою (вх. № 28208) до суду надійшла відповідь на відзив, яка, однак, подана з пропущенням строку, встановлено ухвалою суду від 19.04.2021 (протягом трьох днів з дня отримання відзиву на позовну).

Так, з матеріалів справи видно, що відзив на позовну заяву ЦВКС "Хмільник" отримав 06.05.2021 (вх. № 403). Проте відповідь на відзив надіслана до суду поштою лише 17.05.2021 та без заявлення клопотання про поновлення строку на його подання.

У судовому засіданні представник позивача не навів жодних поважних причин, які об`єктивно перешкодили санаторію своєчасно подати до суду відповідь на відзив.

Тому суд, керуючись положеннями ч. 6 ст. 162 КАС України, вирішує справу за наявними матеріалами, без урахування відповіді позивача на відзив.

Крім того, 01.06.2021 (вх. № 30760/21) до суду надійшло клопотання позивача, в якому наводяться додаткові письмові пояснення на підтримку заявлених позовних вимог.

Втім, ці пояснення суд не бере до уваги під час ухвалення рішення, оскільки нормами процесуального закону визначено чіткий перелік заяв по суті (позовна заява, відзив, відповідь на відзив, заперечення, пояснення третьої особи), тоді як додаткові письмові пояснення можуть надаватися учасником справи тільки з дозволу суду у випадку, передбаченому ч. 5 ст. 159 КАС України.

Ухвалою суду від 02.06.2021 закрито підготовче провадження у справі з призначенням справи до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача надав усні пояснення, що відповідають змісту позовної заяви. Просить позов повністю задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву. Просить суд відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд зазначає таке.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі Закон № 2464-VI), яким визначено порядок сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, та Податковим кодексом України (далі ПК України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Приписами пункту 1 частини 2 статті 6 Закону № 2464-VI встановлено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно з ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Абзацом 3 частини 4 статті 25 Закону № 2464-VI визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. За наявності у платника єдиного внеску одночасно із зобов`язаннями із сплати єдиного внеску зобов`язань із сплати податків, інших обов`язкових платежів, передбачених законом, або зобов`язань перед іншими кредиторами зобов`язання із сплати єдиного внеску виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед усіма іншими зобов`язаннями, крім зобов`язань з виплати заробітної плати (доходу) (ч. 12 ст. 9 Закону № 2464-VI).

Пунктом 3 частини 1 статті 14 Закону № 2464-VI передбачено, що органи доходів і зборів зобов`язані здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону. А відповідно до абзацу 1 частини 4 статті 25 цього ж Закону орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування регламентований відповідною Інструкцією, яка затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за № 508/26953 (далі Інструкція № 449).

Так, згідно з пунктом 3 розділу VІ Інструкції № 449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:

дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів;

платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;

платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

За змістом пункту 4 розділу VІ Інструкції № 449, вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів.

Аналіз наведених норм свідчить, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних з інформаційної системи органу доходів і зборів у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою ж є сума єдиного внеску, своєчасно не сплачена у строки, встановлені Законом.

Такий висновок сформований у подібних правовідносинах Верховним Судом (див. постанову від 11.09.2018 у справі № 826/11/623/16).

Організацію діяльності з ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає Порядок, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 № 422 (далі Порядок № 422).

Вказаний порядок втратив чинність 05.04.2021, однак був чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно з пунктом 2 Порядку № 422 інтегрована картка платника (далі ІКП) форма оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджетів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу та включає перелік показників підсистем інформаційної системи органів ДФС, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та цільовими фондами, а оперативний облік процес відображення, систематизації та узагальнення первинних показників через їх перетворення в облікові показники в ІКП.

Відповідно до термінів, вживаних до цього порядку, інформаційна система органів ДФС інтегрована структура, що складається з одного чи більшої кількості процесів, компонентів апаратного та програмного забезпечення, засобів та персоналу, що забезпечує можливість задоволення встановленої потреби або цільової функції;

первинні показники показники, що містяться у первинних документах та є визначальними для характеристики процесів адміністрування податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів та єдиного внеску;

первинні документи документи, що складені платниками податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску та/або органами ДФС, іншими органами влади згідно з чинним законодавством (податкові декларації, митні декларації, аркуші коригування, уточнюючі розрахунки, податкові повідомлення-рішення, рішення контролюючого органу, вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску, судові рішення, рішення про розстрочення (відстрочення) грошових зобов`язань (податкового боргу), інформація органів Державної казначейської служби України про надходження податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів та єдиного внеску тощо).

ІКП відкриваються автоматично кожному платнику у разі:

нарахування сум грошових зобов`язань і пені з податків, зборів та сум єдиного внеску, самостійно визначених платником (за фактом надходження податкових декларацій, розрахунків, уточнюючих розрахунків);

нарахування сум грошових зобов`язань і пені з податків, зборів та сум єдиного внеску, визначених органом ДФС (акт перевірки, податкове повідомлення-рішення, рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій, передбачених Законом України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів", рішення про застосування штрафних санкцій по єдиному внеску, вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску).

Таким чином, наведені норми Інструкції № 449 та Порядку № 422 дають змогу зробити висновок, що недоїмка, розрахунок штрафних санкцій по ЄСВ та пені здійснюються в ІКП на підставі даних цієї інформаційної системи в автоматичному режимі відповідно до первинних показників та платіжних документів.

Судом встановлено, що 12.02.2020 відповідач виніс щодо позивача вимогу № Ю-346-17 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску на загальну суму 5337755,51 грн (станом на 31.01.2020).

Крім того, рішенням ГУ ДПС у Вінницькій області № від 17.02.2020 до ЦВКС "Хмільник" застосовано штрафні санкції в розмірі 687348,10 грн та нараховано пеню в розмірі 1495062,60 грн за період з 21.09.2017 до 29.11.2019.

Вказані вимогу та рішення позивач оскаржив до суду. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 04.11.2020 у справі № 120/1765/20-а, яке залишене без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2021, у задоволенні позову ЦВКС "Хмільник" відмовлено повністю.

Станом на 31.01.2021 за даними інформаційної системи органу доходів і зборів за позивачем рахується заборгованості зі сплати ЄСВ за кодом бюджетної класифікації доходів бюджету 71010000 на загальну суму 5743156,52 грн, в тому числі основний платіж 5706427,46 грн, штрафні санкції 7518,82 грн та пеня 29210,24 грн.

На підставі цих даних 11.02.2021 відповідач сформував вимогу за № Ю-346-17, якою зобов`язав ЦВКС "Хмільник" сплатити вищевказаний борг (недоїмку) з єдиного соціального внеску.

Вказана вимога та дії відповідача, пов`язані з її складанням, є предметом оскарження у цій адміністративній справі.

При цьому усі доводи позивача на підтримку позовних вимог зводяться до того, що, як вважає позивач, відповідач неправомірно спрямовував кошти, які сплачувались державною установою за поточні звітні періоди, на погашення заборгованості зі штрафів та пені. На думку позивача, тим самим відповідач допустив нецільове використання бюджетних коштів та безпідставно змінив призначення платежу за кодом "101" (сплата сум поточного ЄСВ) на код "140" (надходження коштів в рахунок погашення податкового боргу/недоїмки з ЄСВ).

Утім, суд з наведеними твердженнями позивача суд погодитись не може та зазначає, що за приписами ч. 6 ст. 25 Закону № 2464-VI за рахунок сум, що надходять від платника єдиного внеску або від державної виконавчої служби, погашаються суми недоїмки, штрафних санкцій та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. У разі якщо платник має несплачену суму недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним суми єдиного внеску зараховуються в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення.

Верховний Суд у постанові від 21.05.2020 в справі № 1.380.2019.001414 зауважив, якщо на час перерахування платником податків єдиного соціального внеску у нього була заборгованість із цього платежу, то перераховані останнім кошти фіскальним органом правомірно зараховуються в рахунок погашення цієї заборгованості у порядку календарної черговості її виникнення без зміни напрямку сплати єдиного соціального внеску, визначеного платником податків.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, відповідач правомірно зарахував кошти, спрямовані позивачем на погашення поточних платежів, в рахунок погашення наявної у позивача заборгованості, оскільки це прямо передбачено положеннями Закону № 2464-VI.

Водночас факт зазначення позивачем у відповідних платіжних дорученнях коду призначення платежу "101" (сплата поточного ЄСВ) вказаних висновків не змінює. Адже спеціальним законом на відповідача покладено обов`язок (а не надано право) за рахунок сум, що надходять від платника ЄСВ, насамперед погашати суми недоїмки, штрафних санкцій та пені у порядку календарної черговості їх виникнення.

До того ж, як видно з наданого суду витягу з інтегрованої картки платника, усі кошти, що надходять від позивача на сплату єдиного внеску, нарахованого на суми заробітної плати, акумулюються за кодом класифікації доходів бюджету 71010000. Тобто відповідач не вчиняє дій щодо зміни призначення платежу за кодом "101" на код "140", а лише спрямовує кошти, які надходять від позивача, на погашення наявної в нього заборгованості у порядку календарної черговості її виникнення, як це передбачено законом.

Суд зауважує, що вищевказані питання вже були предметом судового розгляду в адміністративній справі № 120/1765/20-а.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, статтею 370 КАС України закріплено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб.

Судовими рішеннями у справі № 120/1765/20-а, які набрали законної сили, підтверджено правомірність вимоги ГУ ДПС у Вінницькій області № Ю-346-17 від 12.02.2020 про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ на загальну суму 5337755,51 грн та рішенням № від 17.02.2020 про застосування штрафних санкцій в розмірі 687348,10 грн та нарахування пені в сумі 1495062,60 грн.

Крім того, вказаними рішеннями визнано правомірними дії ГУ ДПС у Вінницькій області щодо зарахування у рахунок погашення наявної заборгованості коштів, спрямованих позивачем на сплату поточних платежів.

Водночас доводи позивача таких висновків не спростовують та не свідчать про незаконність нової вимоги ГУ ДПС у Вінницькій області від 11.02.2021 за № Ю-346-17.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 77 КАС України), а згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом пункту 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Також суд враховує Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому зазначений Висновок акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а, крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Крім того, суд бере до уваги позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Таким чином, перевіривши основні доводи сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову ЦВКС "Хмільник" належить відмовити повністю.

Враховуючи положення ст. 139 КАС України, позивач немає права на відшкодування понесених в цій справі судових витрат.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 143, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: Центральний військовий клінічний санаторій "Хмільник" (, місцезнаходження: вул. 1-го Травня, 39, м. Хмільник, Вінницька область, 22000);

2) відповідач: Головне управління ДПС у Вінницькій області (код ЄДРПОУ ВП 44069150, місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21028);

Повне судове рішення складено 13.07.2021.

Суддя Сало Павло Ігорович