Справа № 520/15726/20
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2021-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Біленський О.О.

12 липня 2021 р. Справа № 520/15726/20

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Рєзнікової С.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12 січня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В с т а н о в и в:

10.11.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просить визнати протиправними дії відповідача Головного управління Пенсійного фонду в Харківській області (далі ГУ ПФУ в Харківській області, пенсійний орган) щодо відмови у виплаті недоодержаної пенсії за дні життя його матері, померлої пенсіонерки ОСОБА_2 за період з 01.03.2016 року по 10.06.2017 року а зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь недоодержану пенсію за дні життя його матері, померлої пенсіонерки ОСОБА_2 за період з 01.03.2016 року по 10.06.2017 року.

В обґрунтування вимог адміністративного позову ОСОБА_1 зазначає, що його мати ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . За період життя з березня 2016 року по вересень 2019 року померла не отримувала пенсію через початок антитерористичної операції на сході держави, що призвело до припинення функціонування органів Пенсійного фонду.

16.03.2020 року він отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме, - пенсію померлої у розмірі 59.345,39 грн. Виплата пенсії була проведена 11.09.2020 року.

Листом від 09.10.2020 року за № 2000-0221-8/76552 відповідач безпідставно відмовив йому у виплаті пенсії, що не була отримана померлою з період з 01.03.2016 року по 10.06.2017 року.

Позивач вважає, що оскільки відповідачем пенсія померлої була нарахована в розмірі та у відповідності до приписів пенсійного законодавства, проте не виплачена з незалежних від органу Пенсійного фонду причин, то необхідно застосувати приписи ч. 2 ст. 46 Закону України «про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в частині виплати пенсії за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Також позивач вважає, що він як спадкоємиць всіх прав та обов`язків померлої матері має право на отримання недоотриманої спадкодавцем за життя суми пенсії за період з 01.03.2016 року по 16.06.2017 року.

Враховуючи, що протокол нарахування, протокол виплати, розпорядження про перерахунки пенсії з підсистеми ІКІС ПФУ, рішення про припинення виплати пенсії ОСОБА_2 за період з 01.03.2016 року по червень 2017 року в позасудовому порядку отримати неможливо, позивач клопоче про витребування цих доказів в обґрунтування вимог його адміністративного позову судом.

У відзиві на позов, пенсійний орган зазначає, що оскільки позивач звернувся до ГУ ПФУ в Харківській області із заявою про отримання недоотримання померлою ОСОБА_2 пенсії 11.06.2019 року Управлінням було переглянуто розмір виплати недоодержаної пенсії відповідно до норм ст. 46 Закону України «про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яка склала 52.334,49 грн. Таким чином, Управлення здійснювало свої повноваження в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України, а отже своїми діями права та законні інтереси позивача не порушило.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.01.2021 року у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В обґрунтування прийнятого рішення судом зазначено, що обсяг прав спадкоємця на отримання пенсійних виплат померлої особи не може бути більшим за обсяг прав на такі виплати самого померлого пенсіонера.

Оскільки приписами п. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено право пенсіонера на отримання пенсійних виплат не більше ніж за 3 роки до дня звернення із заявою на отримання пенсії, спадкоємець такого пенсіонера не може отримати більший обсяг прав та претендувати на нарахування та виплату всього періоду неодержаних сум пенсій, оскільки період з 01.03.2016 року по 10.06.2017 року не входить до належних ОСОБА_2 сум пенсій на підставі наведених норм.

Окрім цього, суд наголосив, що матеріали справи не містять жодного доказу, що за життя ОСОБА_2 зверталась до відповідача або до суду відносно поновлення виплати пенсії та доказів того, що за її життя пенсію було відновлено.

Таким чином, судом не встановлено порушення відповідачем прав позивача, оскільки нарахування та виплати недоотриманих пенсіонером сум пенсії, здійснені у відповідності до норм чинного законодавства, яке є чинним та не скасовано станом на день розгляду справи судом.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що за наведеними у позовній заяві обґрунтуванням адміністративного позову, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Не погоджуючись з судовим рішенням, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції п.п. 1-4 ч. 1 ст. 317 КАС України, просить його скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення вимог його адміністративного позову.

Доводи, наведені ОСОБА_1 в обґрунтування вимог апеляційної скарги фактично аналогічні доводам, покладеним позивачем в обґрунтування вимог адміністративного позову.

Аргументи, викладені ГУ ПФУ в Харківській області у відзиві на апеляційну скаргу, за своїм змістом аналогічні викладеному відповідачем у запереченнях на адміністративний позов ОСОБА_1 .

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

В даному випадку, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не є складними, виходячи з визначення справ незначної складності.

Розглядаючи справу в порядку письмового провадження колегія суддів враховує висновки Європейського суду з прав людини, зокрема, з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08.12.1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25.04.2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення на підставі ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.

Судом установлено і це не спростовується учасниками справи, - у період з березня 2016 року по вересень 2019 року пенсійні виплати ОСОБА_2 пенсійним органом не здійснювалися.

На виконання вимог ч. 2 ст. 77 КАС України судам першої та апеляційної інстанції відповідач не надав рішень про припинення і поновлення виплати пенсії ОСОБА_2 , які були прийняті відповідно до положень ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області 19.12.2019 року складено актовий запис № 12892 про смерть 14.09.2019 року ОСОБА_2 (а.с. 13).

16.03.2020 року нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса позивачу ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом (№ за р. 5-94), - на неотриману пенсію в розмірі 59.345,39 грн, що знаходяться в ГУ ПФУ в Харківській області, та належала померлій ОСОБА_2 на підставі довідки ГУ ПФУ в Харківській області від 04.02.2020 року № 1206/04.20-20 (а.с. 15).

Як убачається з листа відповідача від 10.09.2020 року (а.с. 18) сума 52.334,49 грн складає суму пенсійних виплат, що не були отримані ОСОБА_2 за період з 10.06.2017 року по 30.09.2019 року.

У відповідь на звернення представника позивача адвоката Сластніковій Г.О. від 01.10.2020 року № 219 щодо передачі спадкоємцю ОСОБА_3 за померлу ОСОБА_2 як члену сім`ї померлого пенсіонера, суми пенсії, яка належала спадкодавцю, але не була ним одержана за життя на підставі ст. 1277 ЦК України, листом від 09.10.2020 року відповідач повідом заявницю про те, що оскільки ОСОБА_4 не зверталась за поверненням пенсії і пенсія їй не нараховувалася, недоотримана пенсія за дні життя розрахована та виплачена з моменту звернення спадкоємця (а.с. 19).

Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліменти, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності входять до складу спадщини.

Статтею 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» унормовано, що сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали (ч. 1 ст. 52).

Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну (ч. 2 ст. 52).

У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі незвернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини (ч. 3 ст. 52).

Частиною 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

04.02.2020 року, тобто після смерті пенсіонера ОСОБА_2 , відділом з питань виплати пенсії № 18 ГУ ПФУ в Харківській області видано довідку № 1206/04-20-20 фактично про те, що померла мала право на виплату пенсії у період з 10.06.2017 року по 30.09.2019 року, у означений період пенсію не отримувала з власної вини, визначивши, при цьому, загальний розмір пенсійних виплат за вказаний період у розмірі 52.334,49 грн.

Саме ця довідка була покладена нотаріусом в обґрунтування рішення від 16.02.2020 року про видачу позивачу ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом, фактично, - на загальну суму не отриманої, з власної вини, спадкодавцем ( ОСОБА_2 ) пенсії у період з 16.06.2017 року по 30.09.2019 року у сумі 52.334,49 грн.

При цьому, колегія суддів зауважує, що свідоцтво про право на спадщину за законом видається за заявою спадкоємців, які прии?няли спадщину в установленому законом порядку.

Крім заяви особа повинна подати нотаріусу: - документи, які підтверджують факт смерті особи після якої відкрилась спадщина, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового маи?на, на яке видається свідоцтво про право на спадщину; - докази родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем; - документи, що підтверджують, що спадкове маи?но діи?сно належало спадкодавцю; - документи, що підтверджують плату за видачу свідоцтва про право на спадщину.

За приписами ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Отже, у випадку спору між пенсіонером та пенсійним органом, судом повинен бути установлений, як юридичний факт факт вини пенсійного органу у невиплаті пенсіонеру нарахованих сум пенсії.

Колегія суддів зазначає, що в справі, що розглядається, до суду з адміністративним позовом звернувся не пенсіонер, якому з вини пенсійного органу не виплачена пенсія, а особа, яка вважає, що суми, нарахованої у період з 01.03.2016 року по 10.06.2017 року пенсії померлої ОСОБА_2 входять до складу спадщини, обсяг якої він, отримуючи 16.03.2020 року свідоцтво про право на спадщину за законом, визначив неповно.

За правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.03.2019 року по справі № 286/3516/16-ц, - майнова вимога про визнання в порядку спадкування право власності на майно грошові кошти має приватноправовий характер і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Судам першої та апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 не надав належних доказів, що посвідчують його право в прядку спадкування на отримання грошових коштів суми пенсії, що була нарахована пенсійним органом ОСОБА_2 у період з 01.03.2016 року по 10.06.2017 року, та невиплачена пенсійним органом останній (з будь-яких причин).

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що судам першої та апеляційної інстанцій відповідачем не надано доказів, викладеного у листі-відповіді від 09.10.2020 року про те, що у період з 01.03.2016 року по 10.06.2017 року пенсія ОСОБА_2 не нараховувалася.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з загальним висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 за відсутності факту порушення суб`єктом владних повноважень його прав. Разом з тим, приходить до висновку про необхідність зміни судового рішення з підстав та мотивів його прийняття, оскільки судом зазначені вище обставини залишені поза увагою та цим обставинам не надана належна правова оцінка.

Означені вище обставини також слугують підставою для відмови у задоволені повторного клопотання представника позивача про витребування доказів по справі, оскільки для встановлення такого факту, як вина пенсійного органу у невиплаті пенсіонеру пенсії, позивачу спочатку слід надати докази того, що саме його право порушено внаслідок означених дій пенсійного органу.

Інші доводи апеляційної скарги позивача означених висновків колегії суддів не спростовують.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів враховує п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, згідно якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України).

Підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права (п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України).

Відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12 січня 2021 року змінити з підстав та мотивів його прийняття.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді А.О. Бегунц С.С. Рєзнікова