Справа № 640/23748/19
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2021-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Строяновської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпроммаш» до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпроммаш» та Головного управління Державної податкової служби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 квітня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрпроммаш» (далі - позивач, ТОВ «Укрпроммаш») звернулось у суд з позовом до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (далі - відповідач, ГУ ДПС у м. Києві) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податка на прибуток.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що висновки контролюючого органа про заниження об`єкта оподаткування податком на прибуток є помилковими. Наголошує, що під час проведення перевірки жодних зауважень до документів, якими оформлені відносини щодо страхування, контролюючим органом зазначено не було. Акцентує увагу, що відповідачем безпідставно зроблено висновок про заниження розміра відсотків за довгостроковими кредитними угодами, а тому правові підстави для проведення дисконтування таких зобов`язань відсутні.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 квітня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення від 27 серпня 2019 року № 2 в частині визначення грошового зобов`язання із податку на прибуток у сумі 14637515 грн., у тому числі за основним платежем - 11710012 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 2927503 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, сторони подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять його скасувати. Позивач просить постановити нове рішення, яким позов задовольнити повністю, відповідач - відмовити в задоволенні позову повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку, а свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання. Натомість первинні документи складаються за фактом надання послуг. Жодних зауважень до документів, якими оформлено виконання договорів страхування, відповідачем не висловлено. Акцентує увагу, що надані відповідачем докази не відповідають вимогам Кодексу адміністративного судочинства України в частині оформлення, а тому не можуть бути прийняті судом.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач наводить положення бухгалтерського обліку, згадані в акті перевірки, відзиві на позов та письмових поясненнях, наданих під час розгляду справи місцевим судом.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та доводи скарг, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу позивача - задовольнити, а рішення суду - скасувати в частині, з таких підстав.

Судом установлено, що з 27 червня по 11 липня 2019 року відповідачем проведена документальна планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового та валютного законодавства за період з 01 квітня 2016 року по 31 березня 2019 року, законодавства щодо єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2011 року по 31 березня 2019 року.

За результатами перевірки 25 липня 2019 року складено акт, яким встановлено, що позивачем, зокрема, порушено вимоги пунктів 44.1, 44.2 статті 44, підпункта 134.1.1 пункта 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, пунктів 30, 31 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку №13 «Фінансові інструменти», затверджено наказом Міністерства фінансів України від 30 листопада 2001 року №559, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 грудня 2001 року за №1050/6241 (зі змінами та доповненнями), Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29 листопада 1999 року № 290, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14 грудня 1999 року за № 860/4153, Положення (стандарту) бухгалтерського 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року № 318, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 січня 2000 року за № 27/4248, Положення (стандарт) бухгалтерського обліку №28 «Зменшення корисності активів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 грудня 2004 року №817, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за №35/10315, статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 12330423 грн., в тому числі за 2018 рік на суму 12330423 грн. та завищення податку на прибуток на загальну суму 64857 грн., в тому числі за 1 кв. 2019 року на суму 64857 гривень.

Не погоджуючись з висновками акта, позивач подав заперечення.

За результатом розгляду таких заперечень податковий орган сторінки 6, 9, 10, 11, 20, 21 акта перевірки змінив та виклав у новій редакції.

Окрім того, за результатами розгляду заперечення, висновки акта перевірки викладено в наступній редакції, зокрема, зазначено, що внаслідок допущення позивачем порушень, занижено податок на прибуток на загальну суму 12049749 грн., в тому числі за 2018 рік на суму 12049749 грн. та завищення податку на прибуток на загальну суму 64857 грн., в тому числі за 1 кв. 2019 року на суму 64857 грн.

27 серпня 2019 року на підставі зазначеного акта ГУ ДФС у м. Києві прийняло податкове повідомлення - рішення № 2, яким збільшило суму грошового зобов`язання з податку на прибуток на суму 12049749,00 грн. та застосовало штрафні (фінансові) санкції у розмірі 3012437, 00 грн.

За результатами розгляду скарги, рішенням ДФС України в її задоволенні відмовлено.

Уважаючи податкове повідомлення - рішення протиправним, ТОВ «Укрпроммаш» звернулось з даним позовом до суду.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позову, місцевий суд виходив з того, що відповідачем, у порушення приписів Податкового кодексу України, самостійно визначено формулу дисконтування кредиторської заборгованості за теперішньою вартістю заборгованості для одноразового платежу в кінці строку, без урахування необхідності погашення також відсотків за позикою.

В задоволенні решти позовних вимог місцевим судом відмовлено у зв`язку з тим, що позивачем до складу витрат на збут, безпідставно, а саме без документального підтвердження, віднесено витрати по страховим платежам, перерахованим Приватним акціонерним товариством «Страхова Компанія «Престиж».

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до підпункта 14.1.267 пункта 14.1 статті 14 Податкового кодексу України у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі - ПК України) позика - грошові кошти, що надаються резидентами, які є фінансовими установами, або нерезидентами, крім нерезидентів, які мають офшорний статус, позичальнику на визначений строк із зобов`язанням їх повернення та сплатою процентів за користування сумою позики.

Відповідно до підпункта 134.1.1 пункта 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування для цілей податку на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

При складені фінансової звітності платникам податків доцільно приділяти особливу увагу питанню правильності бухгалтерського обліку дебіторської та кредиторської заборгованості, адже помилки при відображенні фінансового доходу або витрат від дисконтування довгострокової кредиторської/дебіторської заборгованості в момент її виникнення та здійснення амортизації дисконту протягом строку користування на кожну наступну дату балансу можуть призвести до неправильного відображення об`єкта оподаткування, тому як базис до визначення правильності висновків судів попередніх інстанцій слід уважно проаналізувати, як саме врегульоване це питання на рівні національних стандартів бухгалтерського обліку.

Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 13 «Фінансові Інструменти», що затверджене наказом Міністерства фінансів України від 30 листопада 2001 року №559, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 19 грудня 2001 року за №1050/6241 (далі - П(С)БО 13), визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про фінансові інструменти та її розкриття у фінансовій звітності.

Згідно визначених понять у пункті 4 вказаного Положення, фінансовий актив - це:

а) грошові кошти та їх еквіваленти;

б) контракт, що надає право отримати грошові кошти або інший фінансовий актив від іншого підприємства;

в) контракт, що надає право обмінятися фінансовими інструментами з іншим підприємством на потенційно вигідних умовах;

г) інструмент власного капіталу іншого підприємства.

Фінансове зобов`язання - контрактне зобов`язання:

а) передати грошові кошти або інший фінансовий актив іншому підприємству;

б) обмінятися фінансовими інструментами з іншим підприємством на потенційно невигідних умовах.

Пункт 6 П(С)БО 13 визначає, що фінансові активи включають: грошові кошти, не обмежені для використання, та їх еквіваленти; дебіторську заборгованість, не призначену для перепродажу; фінансові інвестиції, що утримуються до погашення; фінансові активи, призначені для перепродажу; інші фінансові активи.

Пунктом 10 П(С)БО 13 передбачено, що фінансовий актив або фінансове зобов`язання відображається у балансі, якщо підприємство є стороною-укладачем угоди щодо фінансового інструмента.

Згідно з пунктом 29 П(С)БО 13, фінансові інструменти первісно оцінюють та відображають за їх фактичною собівартістю, яка складається із справедливої вартості активів, зобов`язань або інструментів власного капіталу, наданих або отриманих в обмін на відповідний фінансовий інструмент, і витрат, які безпосередньо пов`язані з придбанням або вибуттям фінансового інструмента (комісійні, обов`язкові збори та платежі при передачі цінних паперів тощо).

Пункт 30 цього Положення передбачає, що на кожну наступну після визнання дату балансу фінансові активи оцінюються за їх справедливою вартістю, крім:

30.1 дебіторської заборгованості, що не призначена для перепродажу;

30.2 фінансових інвестицій, що утримуються підприємством до їх погашення;

30.3 фінансових активів, справедливу вартість яких неможливо достовірно визначити;

30.4 фінансових інвестицій та інших фінансових активів, щодо яких не застосовується оцінка за справедливою вартістю.

Пунктом 31 П(С)БО 13 передбачено, що на кожну наступну після визнання дату балансу фінансові зобов`язання оцінюються за амортизованою собівартістю, крім фінансових зобов`язань, призначених для перепродажу, і зобов`язань за похідними фінансовими інструментами.

Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про доходи підприємства та її розкриття у фінансовій звітності визначає Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», що затверджене наказом Міністерства фінансів України від 29 листопада 1999 року за №290, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14 грудня 1999 р. за N 860/4153 (далі - П(С)БО 15).

Відповідно до пункта 5 П(С)БО 15 дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.

Згідно з пунктом 7 П(С)БО 15 Визнані доходи класифікуються в бухгалтерському обліку за такими групами:

дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг);

чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг);

інші операційні доходи;

фінансові доходи;

інші доходи.

Відповідно до пункта 11 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 28 «Зменшення корисності активів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 грудня 2004 року № 817, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за №35/10315 (далі - П(С)БО 28), теперішня вартість майбутніх чистих грошових надходжень від активу визначається застосуванням відповідної ставки дисконту до майбутніх грошових потоків від безперервного використання активу та його продажу (списання) наприкінці строку корисного використання (експлуатації). Майбутні грошові потоки від активу визначаються виходячи з фінансових планів підприємства на період не більше п`яти років. Якщо в підприємства є досвід визначення суми очікуваного відшкодування активу і наявні розрахунки, що свідчать про достовірність оцінки майбутніх грошових потоків, то така оцінка може визначатися на підставі фінансових планів підприємства, які охоплюють період більше п`яти років.

Згідно з пунктом 14 П(С)БО 28 ставка дисконту базується на ринковій ставці відсотка (до вирахування податку), що використовується в операціях з аналогічними активами. За відсутності ринкової ставки відсотка ставка дисконту базується на ставці відсотка на можливі позики підприємства або розраховується за методом середньозваженої вартості капіталу підприємства.

При визначенні ставки дисконту враховуються ризики, крім ризиків, що були враховані при визначенні майбутніх грошових потоків.

З метою упорядкування роботи підконтрольних установ та роз`яснення питань належного обліку дебіторської та кредиторської заборгованості Національним Банком України було підготовлено лист «Щодо бухгалтерського обліку пролонгації кредитних та депозитних договорів» від 17 серпня 2004 року № 12-111/1226-8366, в якому, зокрема, вказано таке:

«Відповідно до Міжнародного стандарту бухгалтерського обліку 30 «Розкриття інформації у фінансових звітах банків та подібних фінансових установ» банки повинні відображати в бухгалтерському обліку інформацію про активи та зобов`язання через групування їх за строками погашення. З посиланням на Інструкції з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України (неодноразово пізніше затверджувалися у відповідній редакції) НБУ у вказаному листі наголошував на відображенні в бухгалтерському обліку кредитних та вкладних (депозитних) операцій за відповідними рахунками з обліку короткострокової або довгострокової заборгованості залежно від строку, що визначається від дати підписання договору до дати їх погашення. Також звертав увагу, що операція з пролонгації кредиту (депозиту) на термін, що не перевищує 12 місяців, в бухгалтерському обліку відображається за рахунками короткострокових кредитів (депозитів). Якщо ж термін продовження дії перевищує один рік - за рахунками довгострокових кредитів (депозитів).»

З метою підвищення якості контрольно-перевірочних заходів ризикових операцій під час перевірок окремих питань обліку дебіторської і кредиторської заборгованості Державною фіскальною службою України 18 червня 2018 року видано лист №18311/7/99-99-14-03-03-17 «Про перевірки окремих питань обліку дебіторської та кредиторської заборгованості», яким надано відповідні рекомендації працівникам контролюючих органів щодо належного проведення відповідних перевірок.

Так, зокрема, відповідно до пункта 4 вказаного листа при проведенні перевірок платників податків доцільно дослідити питання відображення фінансового доходу від дисконтування довгострокової кредиторської заборгованості в момент її виникнення та здійснення амортизації дисконту протягом строку користування на кожну наступну дату балансу.

Окремо в листі звернено увагу на наступні положення, що регламентують відповідні правовідносини:

«Відповідно до пункта 4 П(С)БО 11 «Зобов`язання» довгострокові зобов`язання - всі зобов`язання, які не є поточними зобов`язаннями.

Згідно з пунктом 10 П(С)БО 11 «Зобов`язання» довгострокові зобов`язання, на які нараховуються відсотки, відображаються в балансі за теперішньою вартістю.

Теперішня вартість - дисконтована сума майбутніх платежів (пункт 4 П(С)БО 11 «Зобов`язання»).

Пунктом 3 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 12 «Фінансові інвестиції» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 26 квітня 2000 року № 91 (далі - П(С)БО 12 «Фінансові інвестиції»), визначено терміни:

Амортизована собівартість фінансової інвестиції - собівартість фінансової інвестиції з урахуванням часткового її списання внаслідок зменшення корисності, яка збільшена (зменшена) на суму накопиченої амортизації дисконту (премії).

Ефективна ставка відсотка - ставка відсотка, що визначається діленням суми річного відсотка та дисконту (або різниці річного відсотка та премії) на середню величину собівартості інвестиції (або зобов`язання) та вартості її погашення.

Метод ефективної ставки відсотка - метод нарахування амортизації дисконту або премії, за яким сума амортизації визначається як різниця між доходом за фіксованою ставкою відсотка і добутком ефективної ставки та амортизованої вартості на початок періоду, за який нараховується відсоток.

У пункті 4 П(С)БО 12 «Фінансові інвестиції» зазначено, що фінансові інвестиції первісно оцінюються та відображаються у бухгалтерському обліку за собівартістю.

Фінансові інвестиції (крім інвестицій, що утримуються підприємством до їх погашення або обліковуються за методом участі в капіталі) на дату балансу відображаються за справедливою вартістю.

Сума збільшення або зменшення балансової вартості фінансових інвестицій на дату балансу (крім інвестицій, що обліковуються за методом участі в капіталі) відображається у складі інших доходів або інших витрат відповідно (пункт 8 П(С)БО 12 «Фінансові інвестиції»).

Фінансові інвестиції, що утримуються підприємством до їх погашення, відображаються на дату балансу за амортизованою собівартістю фінансових інвестицій.

Різниця між собівартістю та вартістю погашення фінансових інвестицій (дисконт або премія при придбанні) амортизується інвестором протягом періоду з дати придбання до дати їх погашення за методом ефективної ставки відсотка (пункт 10 П(С)БО 12 «Фінансові інвестиції»).

Відповідно до пункта 11 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 28 «Зменшення корисності активів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 грудня 2004 року № 817 (далі - П(С)БО 28), теперішня вартість майбутніх чистих грошових надходжень від активу визначається застосуванням відповідної ставки дисконту до майбутніх грошових потоків від безперервного використання активу та його продажу (списання) наприкінці строку корисного використання (експлуатації). Майбутні грошові потоки від активу визначаються, виходячи з фінансових планів підприємства на період не більше п`яти років. Якщо в підприємства є досвід визначення суми очікуваного відшкодування активу і наявні розрахунки, що свідчать про достовірність оцінки майбутніх грошових потоків, то така оцінка може визначатися на підставі фінансових планів підприємства, які охоплюють період більше п`яти років.

Згідно з пунктом 14 П(С)БО 28 ставка дисконту базується на ринковій ставці відсотка (до вирахування податку), що використовується в операціях з аналогічними активами. За відсутності ринкової ставки відсотка ставка дисконту базується на ставці відсотка на можливі позики підприємства або розраховується за методом середньозваженої вартості капіталу підприємства.

При визначенні ставки дисконту враховуються ризики, крім ризиків, що були враховані при визначенні майбутніх грошових потоків.

Відповідно до пункта 10 П(С)БО 12 сума амортизації дисконту або премії нараховується одночасно нарахуванням відсотка (доходу від фінансових інвестицій), що підлягає отриманню, та відображається у складі інших фінансових доходів або інших фінансових витрат з одночасним збільшенням або зменшенням балансової вартості фінансових інвестицій відповідно.

Враховуючи вищенаведене, важливим є питання не лише відображення доходу від дисконтування кредиторської заборгованості (або витрат від дисконтування дебіторської заборгованості) в момент її виникнення, а й проведення амортизації дисконту протягом строку користування на кожну наступну дату балансу.

Для визначення теперішньої вартості (дисконтування) ДФС пропонується наступна формула:

PV = FV : (1 + i) n

де: FV- майбутня вартість;

PV - теперішня вартість;

і - ставка дисконтування (середня річна облікова ставка рефінансування НБУ);

n - строк (число періодів).

Убачається, що значення об`єкта n підносить суму (1 + i) до ступеня, рівного його значенню, а не помножує цю суму на своє значення.»

При цьому посилання на нормативні джерела, з яких убачається можливість (необхідність) застосування саме такої ефективної ставки, в листі ДФС України відсутні.

Отже, при здійсненні бухгалтерського обліку заборгованості за отриманою позикою першочерговим є визначення її статусу.

Як уже зазначалось вище, згідно з П(С)БО 11 у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, зобов`язання поділяються на довгострокові та поточні. Пунктом 4 П(С)БО 11 визначено, що поточні зобов`язання - це зобов`язання, які будуть погашені протягом операційного циклу підприємства або повинні бути погашені протягом дванадцяти місяців починаючи з дати балансу.

Відповідно до пункта 12 П(С)БО 11 поточні зобов`язання відображаються в балансі за сумою погашення.

Пунктом 4 П(С)БО 11 визначено, що сума погашення - це недисконтована сума грошових коштів або їх еквівалентів, яка, як очікується, буде сплачена для погашення зобов`язання в процесі звичайної діяльності підприємства.

Таким чином, короткострокові кредитні операції слід відображати на дату балансу за номінальною вартістю .

У свою чергу, дисконтуванню на дату балансу підлягають лише довгострокові грошові зобов`язання, за якими передбачаються майбутні платежі і тільки на той строк, що залишився до погашення (за умовами договору).

Боргові зобов`язання позивача за договором позики від 22 січня 2008 року №1 є довгостроковими та передбачали сплату процентів.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про задоволення позову в частині дисконтування заборгованості перед позикодавцем з огляду на те, що відповідачем під час розгляду справи не доведено правильність визначення розміра ставок по довгостроковій кредиторській заборгованості у валюті у періоді, що перевірявся.

Відповідно до положень частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України саме не відповідача покладено обов`язок доведення правомірності спірного рішення.

Посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі №640/4003/19 колегія суддів до уваги не приймає, оскільки у такій наголошено на необхідності з`ясування судами питання чи належала заборгованість за договорами позики до довгострокової. Отже така постанова не є релевантною до спірних правовідносин у цій справі.

Надаючи оцінку висновкам контролюючого органа, з якими погодився місцевий суд, про відсутність у позивача правових підстав для віднесення до складу витрат сум коштів за договорами страхування, колегія судді уважає за необхідне зазначити наступне.

Як убачається із матеріалів справи, між позивачем та Співстраховиком №1 Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Престиж» та Співстраховиком №2 Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Дар» укладено ряд договорів добровільного страхування майна, а саме: від 01 жовтня 2018 року №100-110-01873, терміном дії до 31 жовтня 2018 року; від 01 грудня 2018 року №100-110-012062, терміном дії до 31 грудня 2018 року; від 02 січня 2019 року №100-110-02125, терміном дії до 31 січня 2018 року.

Також між позивачем та Співстраховиком №1 Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Престиж» та Співстраховиком №2 Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Власний захист» було укладено договори добровільного страхування майна, а саме: від 01 червня 2018 року №100-110-01573; від 02 липня 2018 року №100-110-01618; від 01 серпня 2018 №100-110-01696; від 01 вересня 2018 року №100-110-01787.

У додатках 1 до цих договорів визначено суму загального страхового платежа, а також закріплено, що Співстраховик №1 зобов`язаний перерахувати на поточний рахунок Співстраховика №2 відповідну йому частку загального страхового платежа протягом 10 робочих днів з дати перерахування загального страхового платежу на поточний рахунок Співстраховика №1.

Актами виконаних робіт, підписаними обома співстраховиками та позивачем, підтверджується виконання сторонами своїх зобов`язань по договорам, зокрема, отримання співстраховиками страхових платежів.

Відповідно до пункта 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-XIV з наступними змінами та доповненнями в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України №996-XIV), згідно з абзацом 11 статті 1 якого первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до статті 4 цього Закону бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються на таких основних принципах, зокрема, превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Наведені норми підтверджують висновок про те, що первинні документи для цілей оподаткування повинні містити відомості про факти реальної підприємницької та іншої діяльності, які впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Разом із цим колегія суддів бере до уваги і правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 15 жовтня 2019 року у справі №826/10402/17, у якій зазначено, що податкове законодавство не встановлює конкретного переліку первинних документів, складенням яких мають ідентифікуватись ті чи інші господарські операцій. Однак критерієм зменшення бази оподаткування податку на прибуток є можливість на підставі наявних документів зробити беззаперечний висновок про те, що витрати фактично понесені та спрямовані на отримання доходу.

За змістом підпункта 134.1.1 пункта 134.1. статті 134 ПК України об`єктом оподаткування є, зокрема, прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Як установлено судом, підставною для висновку про завищення позивачем витрат стало встановлення наступних обставин:

1) договір, укладений між позивачем та Співстраховиком №1 Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Престиж» та Співстраховиком №2 Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Дар» 02 січня 2019 року, не містить підписа та печатки позивача, а також містить інформацію про строк його дії до 21 січня 2018 року;

2) договора між позивачем та Співстраховиком №1 Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Престиж» та Співстраховиком №2 Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Власний захист», укладені 01 червня 2018 року 3100-110-01573 та 01 серпня 2018 року №100-110-01696, а також додатки 1 до них не містять підписа та печатки Співстраховика №2.

Згідно позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19 квітня 2016 року у справі №816/11081/14, договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Відповідно до вищенаведеного визначення господарська операція пов`язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

На підтвердження реального виконання договорів позивачем надані акти виконаних робіт, які підписані всіма учасниками договірних відносин.

Факт оплати позивачем послуг по зазначеним договорам відповідач не заперечує.

Отже, наявними у матеріалах справи документами підтверджено рух капітала позивача, обумовлений укладеними договорами страхування.

Зазначена у договорі страхування від 02 січня 2019 року дата його закінчення, на переконання суду, є опискою, оскільки у додатку 1 до нього, а також в акті виконаних робіт зазначена правильна дата - 31 січня 2019 року.

Також колегія суддів зауважує, що згідно акта перевірки, висновок про завищення витрат на суму 2409617 грн. обумовлений включенням до цієї суми вартості послуг Страховиків №2, а не всієї суми, сплаченої позивачем по договорам страхування обом страховикам. До того ж, відповідна сума включає всі платежі, проведені позивачем по всім укладеним ним договорам страхування, а не лише по тим, які мають недоліки.

За таких обставин, висновок контролюючого органа про завищення позивачем витрат на суму, сплачену по всім договорам страхування за надані Страховиками №2 послуг, не ґрунтується на доказах, наданих на його підтвердження.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що позов ТОВ «Укрпроммаш» підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення і ухвалити нове судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення порушено норми матеріального права, що стало підставою для неправильного вирішення справи в частині відмови.

Частиною 1 та 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частиною 6 цієї правової норми закріплено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за результатами розгляду справи колегія суддів дійшла висновку про задоволення позову повністю, сума судового збора, сплачена за його подання підлягає поверненню позивачу у повному обсязі у сумі 19210,00 грн. так само як і витрати на правничу допомогу у розмірі 9000,00 грн.

Відповідно до положень частини 4 статті 6 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI у редакції на час звернення позивача із апеляційною скаргою, якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).

Як убачається із матеріалів справи, позивач оскаржував рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні позову, тобто визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення в частині визначення суми грошового зобов`язання у розмірі 424671,00 грн.

Згідно положень підпункта 2 пункта 3 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір за подання такої апеляційної скарги складає 95558,09 грн. (424671 х 1,5% х 1,5).

Відповідно саме така сума підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Отже, загалом з відповідача підлягає стягненню сума судового збора за подання позову та апеляційної скарги у розмірі 19160,09 грн. та сума витрат на правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.

Керуючись статтями 33, 34, 243, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпроммаш» задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2020 року скасувати в частині відмови в задоволенні позову.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпроммаш» у цій частині задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 27 серпня 2019 року № 2 в частині визначення грошового зобов`язання із податку на прибуток у сумі 424671 грн., у тому числі за основним платежем - 339737грн., за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 84934грн.

Стягнути з Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпроммаш» (03057, м. Київ, вул. Смоленська, 17, 6) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 19160 (дев`ятнадцять тисяч сто шістдесят) грн. 09 коп. та оплати правничої допомоги у сумі 4000 (чотири тисячі) грн. 00 коп.

У решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з момента її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді О.Є. Пилипенко

Л.Т. Черпіцька

(Повний текст постанови складений 14 липня 2021 року.)