Справа № 580/4652/20
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2021-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/4652/20 Суддя (судді) першої інстанції: П.Г. Паламар
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Суддя-доповідач: Файдюк В.В.

суддів: Земляної Г.В.

Мєзєнцева Є.І.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області, Головного сервісного центру МВС про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області (далі - відповідач 1), Головного сервісного центру МВС (далі - відповідач 2), в якому просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області про звільнення ОСОБА_1 з посади адміністратора в ТСЦ №7143 (на правах відділу м. Звенигородка) Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області як такий, що виданий з порушенням процедури звільнення;

- поновити позивача на посаду адміністратора в Регіональному сервісному центрі МВС в Черкаській області;

- зобов`язати Регіональний сервісний центр МВС в Черкаській області внести в трудову книжку відповідні записи;

- зобов`язати Головний сервісний центр МВС України вжити заходів щодо призначення (переведення) ОСОБА_1 на рівнозначну посаду до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Черкаській області;

- стягнути з Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 серпня 2020 року по день ухвалення рішення;

- стягнути з Регіонального сервісного центру на користь позивача моральну шкоду в розмірі 100000грн.;

- стягнути з Регіонального сервісного центру на користь позивача витрати на правову допомогу.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що наказ Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області про звільнення ОСОБА_1 з посади адміністратора в ТСЦ №7143 №71 о/с від 10 серпня 2020 року прийнято відповідачем протиправно, відтак останній підлягає скасуванню, а позивач поновленню на займаній посаді.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року даний позов задоволено частково:

Зобов`язано Регіональний сервісний центр МВС в Черкаській області внести зміни в наказ № 71 о/с від 10 серпня 2020 року, зазначивши дату звільнення 14 серпня 2020 року.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

При цьому, частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених ч.1 статті 87 Закону №889, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки. Згідно наказу голови ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області від 10 серпня 2020 року №71 о/с, ОСОБА_1 було звільнено з посади 13 серпня 2020 року, в той час, як вона перебувала на лікарняному у зв`язку з вагітністю та пологами по 14 серпня 2020 року. Тобто, оскаржуваний наказ Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області в частині зазначення дати звільнення позивача підлягає виправленню, оскільки першим робочим днем після лікарняного позивача є 14 серпня 2020 року, а не 13 серпня 2020 року.

Відмовляючи в задоволенні іншої частини позовних вимог, суд зазначив, що постановою КМУ №79 ліквідовані територіальні органи з надання сервісних послуг МВС, серед яких Регіональний сервісний центр МВС в Черкаській області, без визначення правонаступника та припинив здійснювати функції територіального органу з надання сервісних послуг МВС. Вказав, що за показами свідка позивач не вжила дій щодо її працевлаштування в ГСЦ МВС.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та постановити нове про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначено, що суд при розгляді спору досліджував, але в рішенні не зазначив, що фактично відбулася реорганізація державного органу Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області як територіального органу з надання сервісних послуг МВС та юридичної особи публічного права, а не його ліквідація. До правонаступника Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ перейшли як функції та повноваження щодо реалізації державної політики у відповідних сферах, що виконувалися Регіональним сервісним центром МВС в Черкаській області, так і майнові права та обов`язки цієї юридичної особи, що припиняється. Суд першої інстанції не надав цьому належної оцінки.

Вказано, що відповідно до ч.3 статті 184 КЗпІІ України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Судом ця обставина досліджувалася, але була повністю проігнорована та також не взято до уваги, що при звільненні позивачу не запропоновано будь-яку вакантну посаду та не вжито жодних заходів щодо її працевлаштування. Також відповідачами не надано доказів відсутності вакантних посад на час звільнення позивача, не надано доказів вжиття заходів на її обов`язкове працевлаштування. Навпаки в судовому засіданні досліджуватися письмові докази наявності у відповідача 2 вакантних посад на час звільнення позивача.

Головним сервісним центром МВС подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити у її задоволенні, оскільки внаслідок реалізації приписів Постанови КМУ № 79 від 12 лютого 2020 року фактично відбулась ліквідація територіальних органів з надання сервісних послуг, як юридичних осіб публічного права, із створенням нової структури надання сервісних послуг МВС Головного сервісного центу МВС. Оскільки ГСЦ МВС не є правонаступником РСЦ МВС в Черкаській області, твердження позивача про те, що фактично відбувалася реорганізація державного органу Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області як територіального органу з надання сервісних центрів МВС та юридичної особи публічного права, а не його ліквідація є неправомірними.

Зазначено, що оскільки позивачем не було вжито будь-яких заходів щодо власного волевиявлення для працевлаштування до ГСЦ МВС, а в законодавстві немає імперативних, чи будь-яких інших норм, які б зобов`язували орган поновлювати, призначати чи переводити до свого штату працівника, який ніколи в ньому не працював, то вбачається намагання позивача за рахунок судового рішення отримати неправомірну вигоду у вигляді коштів, в тому числі моральну шкоду у розмірі 100 000 гривень.

Вказано, що що ГСЦ МВС є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки не зобов`язаний був призначати (переводити) позивача з окремої юридичної особа, в даному випадку РСЦ МВС у Черкаській області, на посаду адміністратора в ТСЦ № 7143.

Регіональним сервісним центром МВС в Черкаській області подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити у її задоволенні, оскільки ліквідація відповідача-1 проходить без правонасгупництва (повна ліквідація), тому пропонувати держаному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі, що ліквідується - неможливо. Невірним є твердження апелянта про те, що відбулося публічне правонаступництво внаслідок передачі функцій та компетенції від РСЦ МВС в Черкаській області до ГСЦ МВС.

Вказано, що виходячи з того, що процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби при ліквідації наразі врегульована положенням Закону України №889, положення ст.49-2 КЗпП України не застосовуються, а тому відповідач 1 не повинен був враховувати наявність чи відсутність переваг у працівників при їх звільненні під час проведення процедури ліквідації юридичної особи. Суд дійшов вірного висновку, зосереджуючи свою увагу саме на положенні Закону України № 889, яким врегульована процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби при ліквідації. Посилання апелянта на норми загального законодавства є недоцільним, оскільки дані правовідосини врегульовані спеціальним законодавством, а саме - Законом України «Про державну службу».

Зазначено, що ОСОБА_1 як до звільнення, так і після звільнення, не зверталась до ліквідаційної комісії РСЦ МВС в Черкаській області та ГСЦ МВС (не подавала заяв) щодо переведення її на іншу посаду в інший орган, так само не подавала заяву на участь у конкурсі, який проводився на умовах добору за контрактом на вакантні посади в новоствореній філії.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та вірно відображено в рішенні, що позивач працювала на посаді адміністратора територіального сервісного центру №7143 (на правах відділу м. Звенигородка) Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області з 20 червня 2019 року.

11 березня 2020 року ОСОБА_1 було попереджено про припинення державної служби на підставі п. 1-1 ч. 1, ч. 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією РСЦ МВС в Черкаській області як юридичної особи.

Відповідно до листка непрацездатності серії АКА № 456590, виданого КНП «Звенигородська центральна районна лікарня», ОСОБА_1 з 10 квітня 2020 року по 14 серпня 2020 року перебувала на лікарняному у зв`язку з вагітністю та пологами.

13 серпня 2020 року наказом голови ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області від 10 серпня 2020 року №71 о/с відповідно до п. 1-1 ч. 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 звільнено із посади адміністратора територіального сервісного центру №7143 (на правах відділу, м. Звенигородка) Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області із припиненням державної служби у зв`язку з ліквідацією Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області.

Підставою для прийняття вказаного наказу слугувало попередження від 11 березня 2020 року.

Вважаючи зазначений наказ про звільнення з посади протиправним, а своє право на працю порушеним, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку правовідносинам, що склалися, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 117 Конституції України, яка кореспондує ч. 1 статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Як визначено статтею 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України, серед іншого, зокрема, утворює, реорганізує і ліквідує міністерства та інші центральні органи виконавчої влади.

Аналогічні положення містяться в ч. 1 статті 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», зі змісту якої слідує, що міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізовуються та ліквідовуються саме Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 889 «Про утворення територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ» утворені як юридичні особи публічного права: ГСЦ МВС (ЄДРПОУ - 40109173) як міжрегіональний територіальний орган з надання сервісних послуг МВС та 26 обласних регіональних сервісних центрів, в місті Києві, АРК Крим та місті Севастополі, в тому числі, РСЦ МВС в Черкаській області (ЄДРПОУ - 40112118).

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 лютого 2020 року № 79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком, де, серед іншого, значиться РСЦ МВС в Черкаській області.

Пунктами 2, 3 постанови КМУ №79 покладено на Міністерство внутрішніх справ здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ, та визначено, що територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до впорядкування структури Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ.

Згідно норм статей 104-109 ЦК України ліквідація є такою формою припинення юридичної особи за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами у передбачених ними випадках, у результаті якої вона припиняє свою діяльність (справи і майно) без правонаступництва, тобто без переходу прав та обов`язків до інших осіб.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Регіональний сервісний центр МВС в Черкаській області (код 40112118) є юридичною особою та за організаційно-правовою формою - органом державної влади, який з 06 березня 2020 року перебуває у стані припинення, а ОСОБА_2 є головою комісії з припиненням в результаті його ліквідації.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 24 лютого 2020 року № 171 «Про затвердження структури головного сервісного центру МВС» затверджено нову структуру ГСЦ МВС.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09 квітня 2020 року № 333 «Про затвердження штату головного сервісного центру МВС» затверджено штат головного сервісного центру МВС та визнано такими, що втратили чинність, штати ГСЦ МВС та регіональних сервісних центрів МВС, затвердженні наказом Міністерства внутрішніх справ України від 01 травня 2016 року № 350 з наступними змінами та доповненнями.

Наказом Головного сервісного центру МВС №26 від 27 квітня 2020 року затверджено Положення про регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Черкаській області (філія ГСЦ МВС), згідно п. 1 якого Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Черкаській області є відокремленим підрозділом Головного сервісного центру МВС утвореним на правах філії без статусу юридичної особи.

Згідно п. 5 Положення РСЦ ГСЦ МВС в Черкаській області безпосередньо підпорядковується ГСЦ МВС. РСЦ ГСЦ МВС в Черкаській області складається із структурних підрозділів, у тому числі, територіальних сервісних центрів МВС.

З урахуванням того, що Регіональний сервісний центр МВС в Черкаській області за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 06 березня 2020 року перебуває у стані припинення юридичної особи, а відокремлений підрозділ - регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Черкаській області (філія ГСЦ МВС) є зареєстрованим в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність доводів відповідачів щодо відсутності правонаступництва при ліквідації Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області та утворення регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Черкаській області, що повністю узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, наведеними в постанові від 04 березня 2014 року у справі №21-8а14 та в постанові від 27 травня 2014 року і у справі №21-108а14.

Зокрема, Верховним Судом України сформульвана правова позиція, згідно якої, при ліквідації юридичної особи публічного права, у розпорядчому акті органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженої на це особи має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. І якщо таке обґрунтування наведено, то має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то само по собі посилання на те, що публічна особа ліквідується, є недостатнім. Саме за вказаних обставин Верховним Судом наголошено, шо при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація), а при вирішенні зазначеної категорії спорів, підлягає оцінці саме правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

При цьому, у постанові Кабінету Міністрів України №79 від 12 лютого 2020 року "Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ", як у розпорядчому акті органу державної влади, не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій територіальних органів з надання сервісних послуг МВС або передачі їх іншим органам виконавчої влади. Натомість, передбачено, що територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ, які ліквідуються, продовжують здійснювати покладені на них повноваження та функції до впорядкування структури Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ. Тож, в системі МВС фактично відбулося приєднання 26 територіальних органів (РСЦ МВС), що були утворені в АРК, областях та у місті Києві, до головного міжрегіонального територіального органу - ГСЦ МВС, юрисдикція (повноваження) якого поширюється на всю територію України. Водночас, у структурі ГСЦ МВС утворено відокремлені структурні підрозділи - регіональні сервісні центри в АРК, областях та у місті Києві (РСЦ ГСЦ МВС), які діють як філії та здійснюють частину функцій ГСЦ МВС та усі функції колишніх РСЦ МВС, що припиняються. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію.

Таким чином, встановлена законодавцем можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

За результатом порівняння змісту Положення про регіональний сервісний центр МВС в Черкаській області та Положення про регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Черкаській області (філія ГСЦ МВС), можна дійти висновку, що на органи Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області та на утворені замість них органи регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Черкаській області - державою покладалося виконання одних і тих же завдань та функцій, спрямованих на реалізацію повноважень Міністерства внутрішніх справ України у сфері надання сервісних послуг, що в свою чергу свідчить про фактичну реорганізацію державного органу - Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області - як територіального органу з надання сервісних послуг МВС та юридичної особи публічного права, а не про його ліквідацію, оскільки до правонаступника - Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ - перейшли як функції та повноваження щодо реалізації державної політики у відповідних сферах, що виконувалися Регіональним сервісним центром МВС в Черкаській області, так і майнові права та обов`язки цієї юридичної особи, що припиняється.

Відтак, безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, є доводи відповідачів щодо відсутності правонаступництва при ліквідації Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області та утворення регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Черкаській області.

Наведене, на переконання суду, є самостійною підставою для задоволення позовних вимог. Разом з тим, як відповідачі, так і суд першої інстанції, обгрунтовуючи свою позицію, керувалися нормами законодавства, що регулюють саме ліквідацію організації, тож колегія суддів вважає за необхідне надати їм оцінку.

Так, під час вирішення спорів щодо звільнення державних службовців пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовані спірні відносини, а також коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі. Тому якщо у спеціальному законі не передбачається або прямо забороняється застосування норм трудового законодавства, то особа може бути звільнена виключно з підстав, передбачених цими законами.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням.та припиненням державної служби, регулюються Законом України «Про державну службу», якщо інше не передбачено законом.

Як зазначено в ч.1 статті 4 Закону N889-VIII, державна служба здійснюється з дотриманням принципу верховенства права - забезпечення пріоритету прав і свобод людини і громадянина відповідно до Конституції України, що визначають зміст та спрямованість діяльності державного службовця під час виконання завдань і функцій держави та забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження.

Відповідно до ч. 2, 3 статті 5 Закону України «Про державну службу» відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Підставами для припинення державної служби відповідно до положень статті 83 Закону №889 є: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (далі - Закон №889) підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.

Згідно ч. 3 статті 87 Закону №889, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Згідно ч. 5 цієї статті наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Таким чином, при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком, та вказані норми не стосуються ліквідації органу.

Відповідно до норм статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Між тим, згідно роз`яснень Національного агентства України з питань державної служби від 20 лютого 2020 року №86 р/з «Щодо процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 Закону України «Про державну службу»)» процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, відповідно до п.1 чи п. 1-1 ч. 1 статті 87 Закону, наразі врегульована Законом, а тому положення статті 49-2 Кодексу законів про працю України, зокрема, щодо переважного права на залишення на роботі, не застосовуються.

Відтак, оскільки процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби при ліквідації органу врегульована положеннями Закону №889, що в даному випадку є спеціальним, положення статті 49-2 КЗпП України не застосовуються, тому відповідач не повинен був враховувати наявність чи відсутність переваг у працівників при їх звільненні під час проведення процедури ліквідації юридичної особи.

Водночас, Законом №889 питання гарантій при прийнятті на роботу і заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей не врегульовано, у зв`язку з чим, на переконання колегії суддів, в даному випадку має бути застосована стаття 184 КЗпП.

Так, згідно ч.3 статті 184 КЗпП звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог про поновлення позивача на роботі, суд виходив з того, що в у відповідності до пояснень свідка - ОСОБА_3 (керівник Звенигородського ТСЦ МВС), ОСОБА_1 неодноразово в телефонному режимі, а також з виїздом за місцем проживання, пропонувалася вакантна посада в новоствореному структурному підрозділі - територіальному сервісному центрі МВС.

В той же час, в обгрунтування апеляційної скарги позивач зазначила, що відповідачем РСЦ МВС в Черкаській області 11 березня 2020 року персонально попереджено її про наступне звільнення на підставі п. 1-1 ч.1 статті 87 Закону N 889, але не запропоновано будь-яку вакантну посаду та не вжито жодних заходів для її працевлаштування.

Колегія суддів врахувала зазначені покази свідка, однак розцінює їх критично, вважаючи, що вони не є достатніми для підтвердження спірних обставин. Жодних письмових доказів того, що ОСОБА_1 пропонувалася вакантна посада в новоствореному структурному підрозділі - територіальному сервісному центрі МВС, однак вона не виявила бажання щодо подальшої роботи в територіальному сервісному центрі №7143, матеріали справи не містять. Як і не підтверджується матеріалами та обставина, що позивачу принаймні було відомо про створення нового органу, що виконуватиме функції та завдання, що раніше належали РЦС МВС в Черкаській області, що надало би їй змогу захистити свої права. При цьому суд також врахував, що позивач на момент звільнення її з посади перебувала у вразливому стані у зв`язку із пологами, не підтримувала соціальні зв`язки, не було обізнана з реформою органів МВС. Докази відмови в подальшому працевлаштуванні позивача також у справі відсутні. Разом з тим, в сиду вимог статті 77 КАС України, саме відповідачі мають доводи законність та обгрунтованість своїх дій та рішень.

Відтак, у суду відсутні підстави для висновку, що позивач не виявила бажання переводитися і продовжувати роботу у структурних підрозділах ГСЦ МВС. Слід зазначити, що з матеріалів справи вбачається, що посада адміністратора в новоствореному РСЦ була вакантною.

Крім того, 13 серпня 2020 року позивачем було подано заяву про надання їй соціальної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що свідчить про те, що вона мала намір продовжувати трудові відносини з відповідачем, а не припиняти їх, як зазначив свідок ОСОБА_4 .

За твердженням позивача, що не спростовано відповідачем, в телефонній розмові ОСОБА_1 зазначала працівнику відділу кадрів ОСОБА_5 , що має намір подати заяву про перебування у відпустці по догляду за дитиною до 3-х річного віку і в подальшому працювати в РСЦ.

Посилання відповідача 1 на те, що твердження апелянта про те, що їй не було відомо про утворення нового державного органу є недоцільним, оскільки роботодавцем виконані вимоги, що передбачені абз.1 ч.3 статті 87 Закону України «Про державну службу», ч.6 статті 49-2 КЗпП України, не приймається судом до уваги, оскільки РСЦ МВС не було виконано належним чином вимог статті 184 КЗпП.

У зв`язку з наведеним колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем 1 протиправно звільнено позивача з посади адміністратора в ТСЦ №7143, у зв`язку з чим наказ Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області про звільнення ОСОБА_1 з посади адміністратора в ТСЦ №7143 (на правах відділу м. Звенигородка) Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області підлягає скасуванню, а ОСОБА_1 - поновленню на роботі.

При цьому, посилання позивача на те, що оскільки права та обов`язки РСЦ МВС в Черкаській області фактично перейшли до ГСЦ МВС, саме на ГСЦ МВС як правонаступника та органу, наділеного переданою повною або частковою адміністративною компетенцією, покладається обов`язок відновити її права, не заслуговує на увагу, позаяк між позивачем та відповідачем 2 ніколи не існувало ніяких трудових відносин, відповідач 2 не порушував прав позивача, відповідно, відновити їх не може.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Щодо визначення суми заробітної плати за час вимушеного прогулу, що підлягає виплаті особі, поновленій на роботі, то вона має визначатися згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Відповідно до п.2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

При цьому, згідно п. 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 Порядку №100).

В матеріалах справи міститься лише довідка РСЦ МВС у Черкаській області від 17 грудня 2020 року року №16, згідно якої в останні 2 місці роботи, що передували звільненню, середня заробітна плати позивача складала 15270 грн., а середньоденна - 727, 14 грн.

Щодо розрахунку днів вимушеного прогулу, то згідно листів Міністерства соціальної політики України від 29 липня 2019 року № 1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» та від 12 серпня 2020 року № 3501-06/219 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» період вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 14 серпня 2020 року (день, з якого відраховується період звільнення) по 06 липня 2021 року (дата прийняття рішення судом про поновлення на посаді) становить 222 робочих дні: 2020 рік - 97 робочих днів; 2021 рік - 125 робочих днів.

Таким чином, сума середнього заробітку позивача за весь час вимушеного прогулу за період з 14 серпня 2020 року по 06 липня 2021 року складає 161 425, 08 грн. (222 робочих дні*727,14 грн. середньоденного заробітку).

Згідно ч. 7 стані 2 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

Суб`єктом призначення позивача є начальник РСЦ МВС в Черкаській області, а не начальник ГСЦ МВС, оскільки позивач не перебуває та не перебувала у службових (трудових) відносинах із ГСЦ МВС.

Відповідно до ч.1, 2 статті 41 Закону України «Про державну службу» державний службовець з урахуванням його професійної підготовки і професійної компетентності може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:

1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому ж державному органі, в тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби;

2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, в тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, в який переводиться державний службовець.

Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

Відтак, оскільки ОСОБА_1 жодних відносин з ГСЦ МВС не мала, то і вимоги до нього задоволеними бути не можуть.

Так, апелянт, посилаючись на положення п.19 постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», зазначає, що працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

При цьому, згідно абз.3 п.19 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, при ліквідації підприємства (установи, організації) правила п.1 статті 40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Щодо посилання позивача на постанови Верховного Суду, то колегія суддів зазначає, що висновки судів по цим справам не слід застосовувати в межах даної справи, оскільки обставини справ мають свою особливість та індивідуально - визначений характер та за своєю правовою природою мають різний предмет правового регулювання. У вказаних позивачем справах звільнення відбулось під час реорганізації та зміни штатного розкладу, в той час як у цій справі звільнення відбулось через ліквідацію підприємства, у справах, на які посилається позивач, застосовувалось законодавство, діюче на момент виникнення спірних правовідносин в 2013-2018 роках, тоді як в 2019 році відбулись зміни в трудовому законодавстві відносно державних службовців, які по іншому регулюють спірні питання.

Щодо твердження апелянта про те, що відповідач 1 робив все можливе - вчасно не надавав позивачу та його представнику копію наказу про звільнення, трудову книжку, необхідні довідки - для того, щоб ОСОБА_1 не мала можливості звернутися до суду для відновлення своїх прав, то колегія суддів вважає, що в матеріалах справи наявні докази, що підтверджують відсутність юридичних підстав для надання таких документів (листи від 13 серпня 2020 року № 31/23/248, від 21 серпня 2020 року № 31/23/2-1191 лк, лист-відповідь ліквідаційної комісії РСЦ МВС в Черкаській області від 26 серпня 2020 року № 31/23/-1193 лк). Відповідачем 1 у відзиві на скаргу акцентовано увагу на тому, що представник ОСОБА_1 надавала ліквідаційній комісії неідентичні договори-доручення про надання юридичних послуг. На вимогу відповідача 1 і суду представник позивача так і не надала оригінал договору доручення від 10 серпня 2020 року. Натомість, матеріали справи містять докази того, що відповідачем неодноразово повідомлялося позивачу про необхідність отримання відповідних документів, а також роз??яснювалося, яким чином це може бути здійснено.

Щодо твердження відповідача 1 про безпідставне намагання позивача отримати кошти за час вимушеного прогулу з 14 серпня 2020 року по день прийняття рішення судом, то колегія суддів з ним не погоджується, оскільки бажання ОСОБА_1 отримати відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку роботодавцем реалізовано не було, тобто, позивач вважається такою, що продовжувала працювати.

Щодо вимоги про стягнення з бюджетних асигнувань відповідача 1 на користь позивача моральної шкоди в розмірі 100 000 грн., слід зазначити таке.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору

Згідно роз`яснень, які містяться в пунктах 9, 13 цієї постанови Пленуму Верховного Суду України, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості.

Втім, позивачем не було надано жодних належних доказів того, в чому полягає моральна шкода, якими обставинами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю відповідача та заподіянням йому шкоди, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди тощо.

Водночас, суд зазначає, що сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 804/6922/16.

За наведеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

Представником позивача заявлялася вимога про відшколування витрат на правову допомогу. Разом з тим, ані в апеляційній скарзі, ані в судових засіданнях адвокатом не було означено конкретну суму, що підлягає стягненню та докази, якими підтверджується понесення таких витрат. При цьому матеріали справи містять попередній розрахунок понесених позивачем витрат та наданих адвокатом послуг, а також окремі докази, що їх підтверджують, однак вцілому не дають суду можливості визначити, які саме та в якій кількості надавалися професійні послуги та скільки вони коштували.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи зазначену позицію Європейського суду з прав людини, суд апеляційної інстанції надав відповідь на всі аргументи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, які мають значення для правильного вирішення справи.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги, оскільки рішення в частині, до якої вони апелюють, наразі судом не переглядається.

Згідно ч. ч. 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до п. 2 ч. 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч. 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Перевіривши дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що судом першої інстанції в порушення ч. 1 статті 317 КАС України неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, а висновки суду ґрунтуються на недоведених обставинах, що визнані судом встановленими, відтак судове рішення не може бути визнано законним та обґрунтованим.

За таких обставин, колегія суддів вирішила апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою частково задовольнити позовні вимоги.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 317, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24 березня 2021 року - скасувати та прийняти нову постанову.

Аадміністративний позов ОСОБА_1 до Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області, Головного сервісного центру МВС про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області від 13 серпня 2020 року № 71 о/с про звільнення ОСОБА_1 з посади адміністратора в ТСЦ №7143 (на правах відділу м. Звенигородка) Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області.

Ппоновити ОСОБА_1 на посаді адміністратора в Регіональному сервісному центрі МВС в Черкаській області.

Стягнути з Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 серпня 2020 року по 06 липня 2021 року в сумі 161 425 (сто шістдесят одна тисяча чотириста двадцять п?ять) грн. 08 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 12 липня 2021 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Г.В. Земляна

Є.І.Мєзєнцев