Справа № 260/3178/20
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції : Рейті С.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 рокуЛьвівСправа № 260/3178/20 пров. № А/857/6493/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Довгої О.І., Шавеля Р.М.

за участю секретаря судового засідання: Мельничук Б.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2021 року у справі № 260/3178/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області про визнання дії протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

05.10.2020р. ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області в якому просив суд:

- визнати протиправними дії щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18.04.2020р. - 28.08.2020р. (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст.29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік";

- зобов`язати провести перерахунок та виплату суддівської винагороди за період з 18.04.2020р. - 28.08.2020р. (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст.130 Конституції України та ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, з урахуванням раніше виплачених сум;

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 02.02.2021р. позов задоволено.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 02.02.2021р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.

ст.229 КАС України передбачено, що фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Із змісту Постанови Верховної Ради України від 21.05.2012р. №4857-VI, Наказу Виноградівського районного суду Закарпатської області від 22.06.2021р.№ 139, Наказу в.о. голови Виноградівського районного суду Закарпатської області від 03.09.2018р. №236/18 видно що ОСОБА_1 з 22.06.2012р.- працює на посаді судді місцевого Виноградівського районного суду Закарпатської області та останньому встановлена щомісячна доплата за вислугу років у розмірі 40 відсотків посадового окладу.

ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

18.04.2020р. набрав чинності Закон №553-IX від 13.04.2020р. «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі- Закон № 553-ІХ), на підставі якого розмір суддівської винагороди обмежено розміром, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої станом на 01.01.2020р. Вказане обмеження припинене з 29.08.2020р., у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 28.08.2020р. № 10-р/2020.

Тобто, в період з 18.04.2020р. - 28.08.2020р. суддівська винагорода нараховувалась та виплачувалась позивачу з урахуванням обмеження, встановленого Законом № 553-ІХ.

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (ст.124 Конституції України).

ст.130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.

Згідно ч.1 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016р. № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

ч.2 ст.135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Із змісту ч.3 ст.135 Закону № 1402-VIII видно, що базовий розмір посадового окладу судді становить, зокрема: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

ч. 9 ст. 135 Закону № 1402-VIII, визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Законом № 553-IX від 13.04.2020р. «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», згідно з пунктом 10 розділу І якого Закон № 294-IX від 14.11.2019р. «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено, зокрема, ст.29 такого змісту (в редакції, яка діяла до ухвалення Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28.08.2020р.): «Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому, у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у ч.1 цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 29).

Обмеження, встановлене у ч.1 даної статті застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до ч.2,ч.3 ст. 29).

З огляду на викладене та аналізу наведених норм права, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що Закон № 553-IX від 13.04.2020р. «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», як і Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не є законами про судоустрій, в розумінні ст.130 Конституції України. Наведеними чи іншими законами не вносилися зміни до Закону № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (стосовно розміру суддівської винагороди), з цих підстав Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не може встановлювати розміру винагороди судді.

Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», має вирішуватися на користь Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Для спірних правовідносин спеціальними є норми ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка має пріоритет стосовно Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»).

Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік») має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в ч. 2 ст.95 Конституції України та деталізовані у Бюджетному кодексі України. Цей закон (про державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Висновки колегії суддів узгоджується з правовою позицією яка викладена у постанові Верховного Суду від 03.03.2021р. № 340/1916/20.

Отже, єдиним нормативно-правовим актом, яким визначається розмір суддівської винагороди є Закон України «Про судоустрій і статус суддів». Цей закон є спеціальним щодо встановлення (визначення) розміру суддівської винагороди. У разі колізії між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами, застосовувати слід спеціальний, якщо він не скасований виданим пізніше в часі загальним актом.

До Закону України №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» у частині, що регламентує розмір суддівської винагороди у період з 18.04.2020.-28.08.2020р. законодавець змін не вносив, а тому законних підстав для обмеження її виплати не було.

Тобто, обмеження виплати у цей період суддівської винагороди розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів, на підставі ст.29 Закону № 294-ІХ є незаконним.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції в частині задоволення позову про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу не виплачену за період з 18.04.2020р. - 28.08.2020р. суддівську винагороду відповідно до вимог ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», без застосування обмеження встановленого ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019р. №294-IX, враховуючи раніше виплачені суми, з урахуванням податків і зборів.

Проте, колегія суддів вважає, помилковими висновки суду першої інстанції, щодо задоволення позову в частині вимог про визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській область щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020р. - 28.08.2020р. (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст.29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" з огляду на наступне.

Так, всупереч вимогам ч.2 ст.130 Конституції України та ст.135 Закону № 1402-VIII, обмеживши розмір суддівської винагороди, шляхом внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», законодавець зумовив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Закарпатській області у даній справі, виконуючи вимоги Бюджетного кодексу України та Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», вимушений вчиняти дії, що порушують права та конституційні гарантії суддів. Тобто, в силу своїх повноважень, суб`єкт владних повноважень виконував приписи закону.

Крім того, відповідач, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, не міг виплачувати позивачу суддівську винагороду (протягом згаданого періоду) понад виділені йому для цього бюджетні асигнування.

З врахуванням ст.5 та п.10 ч.1 ст.245 КАС України, належним та ефективним способом захисту порушених прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 є задоволення позову в частині вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу суми недоотриманої грошової винагороди за період з 18.04.2020р. - 28.08.2020р. Тому, позов в частині вимог про визнання протиправним дій відповідача не підлягає до задоволення за безпідставністю.

Доводи апелянта, про відсутність правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету, є безпідставними, оскільки, ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» видатки Державного бюджету не визначались та згідно Додатку №3 до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» загальні видатки на забезпечення здійснення правосуддя (код 0501020) були збільшені, а в частині фонду оплати праці залишились незмінними.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020р. № 10-/2020 у справі № 1-14/2020 (230/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- ч.1, ч.3 ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11. 2019р.№ 294-ІХ із змінами;

- абз.9 п.2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020р. № 553-ІХ.

Суд апеляційної інстанції застосовує позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), викладену у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України», де вказано, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1)неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2)недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3)невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4)неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального та матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи тому, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати в частині задоволення позову про визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди з 18.04.2020р. по 28.08.2020р. із застосуванням щомісячного обмеження нарахування, передбаченого ст.29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (із змінами та доповненнями) та прийняти нову постанову в цій частині якою в позові відмовити. В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.243, 286, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2021 року у справі № 260/3178/20 в частині визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській область щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року - 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" скасувати та прийняти у цій частині нову постанову, якою в задоволені позову відмовити.

У решті рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2021 року у справі № 260/3178/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді О. І. Довга
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено12.07.2021р.