Справа № 420/8284/20
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2021-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/8284/20
Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді доповідачаКравця О.О.
судді Зуєвої Л.Є.
судді Коваля М.П.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 року по справі №420/8284/20, прийнятого у відкритому судовому засіданні у складі судді Аракелян М.М., за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, за участі третьої особи: ОСОБА_2 про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ:

28 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ГУНП в Одеській області, в якому просив:

визнати протиправним та скасувати Наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області №1619 від 09.07.2020 року у частині притягнення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення із служби в поліції;

визнати протиправним та скасувати Наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області №999 о/с від 31.07.2020 року у частині реалізації відносно старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції;

поновити ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого відділу Головного управління Національної поліції в Одеській області;

стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області та нарахувати на користь ОСОБА_1 грошові кошти за час вимушеного прогулу, а саме з 01.08.2020 року по день поновлення на роботі.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

II. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ , УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ АПЕЛЯНТА ТА ІНШИХ УЧАСНИКІВ АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Не погоджуючись з рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 року позивач подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом 1-ї інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права та просив його скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги апелянт, обґрунтовує тим, що судом 1-ї інстанції не досліджено той факт, що доповідних записок від начальника Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області Олега Чуканя від 28.04.2020 року було дві, складені в один день та які мають протилежний одне одному зміст.

Зазначив, що факт надходження наказу ГУНП в Одеській області від 16.12.2019 № 1708 о/с, 16.12.2019 у електронному вигляді на електронну адресу Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області - апелянт не міг знати, бо не має до неї доступу.

Апелянт також вказує на те, що 16.12.2019 року йому ніхто не дзвонив з приводу надання інформації щодо наказу ГУНП в Одеській області від 16.12.2019 №1708 о/с. Будь-яких доказів дзвінка представник ГУНП в Одеській області не надав.

Крім того, апелянт заперечує факт ознайомлення з наказом ГУНП в Одеській області від 16.12.2019 № 1708 о/с підполковником поліції ОСОБА_3 . Також зазначає, що пояснення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 - нічим не підтверджена суб`єктивна думка, яка не відноситься до справи.

Окрім того, на думку апелянта, посилання суду 1-ї інстанції на справу №420/5614/20 є недоречним.

13.07.2021 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

III. ПРОЦЕДУРА АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2021 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2021 року призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст.124 -127 КАС України, представник відповідача Сокуренко І.А. до початку судового засідання подав письмову заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження, позивач до судового засідання не з`явився про причини неявки суд не повідомив, тому апеляційний суд вважає причини неявки неповажними та в порядку ст.311 КАС України продовжує розгляд справи в порядку письмового провадження.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав:

IV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Судом першої інстанції було встановлено, що З вересня 2019 року ОСОБА_1 проходив службу на посаді слідчого слідчого відділу Чорноморського відділення поліції Овідіопольського відділу поліції ГУНП в Одеській області.

Відповідно до наказу Головного управління від 16.12.2019р. №1708 о/с ОСОБА_1 призначено для більш ефективної служби на посаду слідчого слідчого відділу Овідіопольського відділу поліції (Т.2 а/с 37), звільнивши з посади слідчого СВ Чорноморського ВП Овідіопольського відділу поліції.

28.04.2020 року начальником Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області складено доповідну записку на ім`я начальника ГУНП в Одеській області про відсутність на службі позивача (Т.2 а/с 3-7).

05.05.2020 року за №1063 наказано призначити проведення службового розслідування у формі письмового провадження за фактом відсутності на службі ОСОБА_1 (Т.2 а/с 18).

Наказом №1298 від 03.06.2020 року термін службового розслідування продовжено до 03.07.2020 року (Т.2 а/с 24).

За результатами службового розслідування були встановлені наступні обставини:

У відповідності до наказу ГУНП в Одеській області від 16.12.2019 № 1708 о/с, який того ж дня у електронному вигляді надійшов до Овідіопольського ВП ГУНП, лейтенант поліції ОСОБА_1 повинен був прибути до вказаного відділу поліції для виконання службових обов`язків та повноважень. Однак, лейтенант поліції ОСОБА_1 до вказаного відділу не прибув, що підтверджується рапортом заступника начальника відділу поліції начальника СВ Овідіопольського ВП ГУНП підполковника поліції ОСОБА_5 від 16.12.2019.

У відповідності до вказаного рапорту, який був зареєстрований у канцелярії Овідіопольського ВП ГУНП за вх. № 277 о/с 16.12.2019 у телефонному режимі було повідомлено лейтенанту поліції ОСОБА_1 про його призначення на посаду слідчого СВ Овідіопольського ВП ГУНП та про необхідність прибуття до відділу поліції для виконання службових обов`язків. Однак, як вказано у цьому рапорті, лейтенант поліції ОСОБА_1 проігнорував вимоги наказу ГУНП від 16.12.2019 № 1708 о/с та повідомив, що з вказаним документом він не ознайомлений та вважає його протиправним.

Разом з цим, 18.12.2019 вказаний наказ також у електронному вигляді надійшов до Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області для виконання. Вказаний документ був зареєстрований у Журналі обліку розпорядчих документів Чорноморського відділення поліції № 739 (Т.2 а/с 35).

У свою чергу, начальник Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУНП підполковник поліції ОСОБА_6 виконання вказаного наказу доручив колишньому заступнику начальника відділення поліції - начальнику СВ Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУНП підполковнику поліції Фініковій В.В., нині заступник начальника відділення поліції - начальник СВ Хмельницького ВП Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП.

З цього приводу підполковник поліції ОСОБА_7 (пояснення від 22.05.2020) пояснила, що вона особисто ознайомила лейтенанта поліції ОСОБА_1 з наказом ГУНП в Одеській області від 16.12.2019 № 1708 о/с, однак останній підписувати його відмовився.

Підполковник поліції ОСОБА_6 (пояснення від 12.06.2020) повідомив, що дійсно 18.12.2019 він доручив підполковнику поліції ОСОБА_7 ознайомити її підлеглого - лейтенанта поліції ОСОБА_1 з наказом ГУНП в Одеській області від 16.12.2019 № 1708 о/с. У подальшому, як стверджує підполковник поліції ОСОБА_6 , підполковник поліції ОСОБА_7 доповіла, що вона ознайомила лейтенанта поліції ОСОБА_1 з вказаним вище наказом, однак останній підписувати його відмовився.

Опитана в ході службового розслідування слідча СВ Чорноморського ВИ Овідіопольського ВП ГУНП старший лейтенант поліції ОСОБА_4 (пояснення від 27.05.2020), яка охарактеризувала лейтенанта поліції ОСОБА_1 з позитивного боку, повідомила, що з останнім працювала в одному службовому кабінеті. В кінці 2019 року, як стверджує опитана, лейтенант поліції ОСОБА_1 поскаржився їй, що його без будь-якого попередження та законних підстав намагаються відрядити до Овідіопольського ВП ГУНП.

Після отримання Чорноморським ВП наказу від 16.12.2019 року позивач до оперативних дій не залучався, на чергування не заступав.

Окрім того, згідно матеріалів службового розслідування, факт відсутності на службі (19.12.2019) лейтенанта поліції ОСОБА_1 , підтверджується актом від 19.12.2019 № 48/9685, складеного посадовими особами Овідіопольського ВП ГУНП. В ході телефонної розмови, яка відбулась під час складання цього акту, лейтенант поліції ОСОБА_1 проінформував, що незгоден з наказом ГУНП від 16.12.2019 № 1708 о/с (з яким його не ознайомили), оскільки вважав його протиправним та повідомив, що буде оскаржувати його у суді.

У подальшому, з 20.12.2019 по 02.01.2020 лейтенант поліції ОСОБА_1 перебував на лікарняному у Державній установі «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Одеській області», що підтверджується довідкою про тимчасову непрацездатність поліцейського, військовослужбовця Національної гвардії України від 20.12.2019 № 7434, а також довідкою вказаної установи від 15.06.2020 №33/36-483 (Т.2 а/с 96).

У відповідності до довідки про тимчасову непрацездатність поліцейського, військовослужбовця Національної гвардії України від 20.12.2019 № 7434 та рапорту лейтенанта поліції ОСОБА_1 , зареєстрованого у канцелярії Чорноморського ВП за № 48/1-21, останній 03.01.2020 прибув до вказаного відділення поліції та приступив до виконання службових обов`язків.

З 04.01.2020 по 07.01.2020 лейтенант поліції ОСОБА_1 на службу не виходив, оскільки вказаний період часу припадав на вихідні та святкові дні.

З 08.01.2020 по 17.01.2020 лейтенант поліції ОСОБА_1 перебував на лікарняному у Державній установі «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Одеській області», що підтверджується довідкою про тимчасову непрацездатність поліцейського, військовослужбовця Національної гвардії України від 08.01.2020 № 108, а також довідкою вказаної установи від 15.06.2020 №33/36-483 (Т.2 а/с 98).

З 18.01.2020 по 19.01.2020 лейтенант поліції ОСОБА_1 на службу не виходив, оскільки вказаний період часу припадав на вихідні дні. 24.01.2020 (поштою) до Чорноморського відділення поліції надійшов рапорт лейтенанта поліції ОСОБА_1 , датований 20.01.2020, у якому він повідомляв про перебування на лікарняному (вх. № 48/1-576).

Згідно довідки ВК УКЗ ГУНП в Одеській області від 25.06.2020 № 9/6152, адресованої дисциплінарній комісії, у 2020 році поштова кореспонденція (звернення, клопотання, рапорти та ін.) від слідчого СВ Овідіопольського ВП ГУНП лейтенанта поліції Гаєва А.О., адресована керівнику Головного управління, щодо надання відпустки, у зв`язку з навчанням в Одеському державному університеті внутрішніх справ, що проходило з 03 по 22.02.2020, не надходила та накази з цього приводу не готувались і не видавались.

З 22.02.2020 по 23.02.2020 лейтенант поліції ОСОБА_1 на службу не виходив, оскільки вказаний період часу припадав на вихідні дні.

З 24.02.2020 по 06.03.2020 лейтенант поліції ОСОБА_1 церебував на лікарняному у Державній установі «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Одеській області», що підтверджується довідкою про тимчасову непрацездатність поліцейського, військовослужбовця Національної гвардії України від 24.02.2020 № 1302, а також довідкою вказаної установи від 15.06.2020X2 33/36-483 (а/с 110).

04.03.2020 о 20 год. 10 хв. інспектор сектору моніторингу Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області старший лейтенант поліції ОСОБА_8 , яка діяла за вказівкою керівництва відділу поліції, прибула на вул. Кишинівську, розташовану у м. Одесі, де зустрілась з лейтенантом поліції ОСОБА_1 . У присутності гр. ОСОБА_9 та гр. ОСОБА_10 , старший лейтенант поліції ОСОБА_8 ознайомила лейтенанта поліції ОСОБА_1 з наказом ГУНП в Одеській області від 16.12.2019 № 1708 о/с. У свою чергу лейтенант поліції ОСОБА_1 , який ознайомився з текстом вказаного наказу, підписувати його відмовився, мотивуючи тим, що на копії відсутня печатка та до нього не було додано копію доповідної записки, яка була підставою для видання вказаного наказу. Про вказані події було складено акт від 05.03.2020, який був зареєстрований за № 48/2086.

Також, вказані події підтверджуються поясненням старшого лейтенанта поліції ОСОБА_8 (пояснення від 15.06.2020).

З 07.03.2020 по 09.03.2020 лейтенант поліції ОСОБА_1 на службу не виходив, оскільки вказаний період часу припадав на святкові та вихідні дні.

У цей проміжок часу 13.03.2020 (поштою) до Чорноморського відділення поліції надійшов рапорт лейтенанта поліції ОСОБА_1 , датований 06.03.2020, у якому він повідомляв про перебування на лікарняному (вх. № 48/1-1207)

З 10.03.2020 по 25.03.2020 лейтенант поліції ОСОБА_1 перебував на лікарняному у Комунальному некомерційному підприємстві «Консультативно-діагностичний центр № 29» Одеської міської ради, що підтверджується довідкою про тимчасову непрацездатність від 10.03.2020 № 8, а також довідкою вказаної установи від 20.05.2020 № 289 (Т.2 а/с 113).

З 26.03.2020 по 03.04.2020 лейтенант поліції ОСОБА_1 перебував на лікарняному у Державній установі «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Одеській області», що підтверджується довідкою про тимчасову непрацездатність поліцейського, військовослужбовця Національної гвардії України від 26.03.2020 № 2213, а також довідкою вказаної установи від 15.06.2020 №33/36-483 (Т.2 а/с 115).

04.06.2020 лейтенант поліції ОСОБА_1 на службу не виходив, оскільки вказаний період часу припадав на вихідний день.

17.04.2020 (поштою) до Чорноморського відділення поліції надійшов рапорт лейтенанта поліції ОСОБА_1 , датований 06.04.2020, у якому він повідомляв про перебування на лікарняному (вх. № 48/1-1877). У вказаному рапорті лейтенанта поліції ОСОБА_1 вказано, що він перебуває на посаді слідчого СВ Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУНП, що свідчить про навмисне невиконання останнім вимог наказу ГУНП в Одеській області від16.12.2019року № 1708 о/с.

У відповідності до довідки про тимчасову непрацездатність поліцейського, військовослужбовця Національної гвардії України від 26.03.2020 № 2213, 06.04.2020 лейтенант поліції ОСОБА_1 повинен був прибути до Овідіопольського ВП ГУНП та приступити до служби.

Однак, він (з 06 по 10, з 13 по 17, з 20 по 24 та з 27 по 29.04.2020) на службу не виходив, оскільки, як пояснив позивач, з 12.03.2020 по 22.05.2020 на території України, у тому числі на території Одеської області, був запроваджений карантин, пов`язаний гострим респіраторним захворюванням COVІD-19, спричинений коронавірусом SARS-CoV-2 (Постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211). У відповідності до вказаної постанови були заборонені регулярні та нерегулярні перевезення пасажирів у приміському, міжміському, внутрішньо обласному та міжобласному сполученні.

Разом із тим, розпорядчі документи щодо припинення роботи поліцейського відділення не приймались.

Навпаки, у відповідності до наказів Національної поліції України від 17.03.2020 № 220, від 31.03.2020 № 265 та від 23.04.2020 № 317 працівники поліції, які проходять службу на території України, були переведені на посилений варіант службової діяльності.

У подальшому відповідні матеріали (доповідна записка Овідіопольського відділу поліції від 28.04.2020 (вх. УКЗ ГУНП від 29.04.2020 № 9/3850) надійшли до ГУНП в Одеській області, де були видані накази Головного управління № 1039 та № 1083. У відповідності до вказаних наказів, лейтенант поліції ОСОБА_1 (з 30.04.2020 по 22.05.2020) був відряджений до Суворовського ВП в м. Одесі для надання практичної допомоги на час карантину.

23.05.2020 та 24.05.2020 лейтенант поліції ОСОБА_1 на службу не виходив, оскільки вказаний період часу припадав на вихідні дні.

За вказаних обставин дисциплінарна комісія дійшла висновку про обізнаність ОСОБА_1 про його переведення згідно наказу №1708 о/с від 16.12.2019 року.

02.07.2020 року затверджено висновок службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни слідчим СВ Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області лейтенантом поліції ОСОБА_1 (Т.2 а/с 233-251), згідно з яким відомості, які стали підставою для призначення вказаного службового розслідування, визнані такими, що знайшли своє підтвердження та за скоєння дисциплінарного проступку, що виразився у порушенні вимог п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», п.п. 1, 2, 4, 8, 13 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15 березня 2018 року № 2337-УІІІ, Присяги поліцейського, пп. 1, 2 п. 1 розділу II Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 № 1179, п.п. 3.1., 3.2. розділу III Правил внутрішнього службового розпорядку ГУНП в Одеській області, затверджених наказом Головного управління від 29.10.2018 № 3705, слідчого слідчого відділу Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 запропоновано звільнити із служби в поліції.

Наказом №1619 від 09.07.2020 року до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби у поліції (Т.2 а/с 264-268) за скоєння дисциплінарного проступку, що виразився у порушенні вимог п.п.1,2 ч.1 ст.18 ЗУ «Про Національну поліцію», п.п.1,2,4,8,13 ч.3 ст.1 Дисциплінарного статуту НП України, Присяги поліцейського, Правил внутрішнього службового розпорядку ГУНП в Одеській області, а саме у зв`язку із тривалим зухвалим ігноруванням вимог Наказу №17080/с від 16.12.2019р., самовільним прийняттям рішень (без видання наказів) щодо перебування в Одеському державному університеті внутрішніх справ на сесії і за місце мешкання в умовах посиленого варіанту служби, прибуттям 15.06.2020р. на службу до Овідіопольського ВП із запізненням, безпідставним невиходом 03.01, 16-19.06.20р. на службу до Овідіопольського ВП, тривалим не інформуванням (з 16.12.2019р. по 02.06.2020р.) керівництва Овідіопольського ВП про причини невиходу на службу.

Наказом №999 о/с від 31.07.2020 року (з урахуванням наказу №1206 о/с від 08.09.2020 року) старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , звільнено з посади з 03.08.2020 року (Т.1 а/с 19, Т.2 а/с 294) згідно п.6 ч.1 ст.77 ЗУ «Про Національну поліцію».

Крім того, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 року у справі №420/5614/20, яка набула законної сили згідно із постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2021 року ,було залишено без розгляду адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про скасування наказів №1164 о/с від 06.09.2019р., №1708 о/с від 16.12.2019р. та поновлення на посаді.

Вищевказаним судовим рішенням було встановлено , що листом Чорноморського відділення поліції Овідіопольського відділу поліції ГУНП в Одеській області від 20.02.2020р. №48/1-7306х було також повідомлено ОСОБА_1 про те, що наказом ГУНП від 16.12.2019р. №1708 о/с його було призначено на посаду слідчого СВ Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області. Рапортом від 27.02.2020р. ОСОБА_1 підтвердив, що 26.02.2020р. він отримав лист №48/1-7306х. та з цієї дати мав дізнатись про існування наказу та імовірне порушення його прав.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19.06.2020р. по справі №420/2344/20 , яке набуло законної сили 07.08.2020 року, було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання бездіяльності Головного управління Національної поліції в Одеській області у питанні розгляду рапорту ОСОБА_1 про призначення на посаду слідчого слідчого відділу Суворовського ВП ГУНП в Одеській області, шляхом вирішення питання щодо задоволення або відмови у задоволенні, який поданий до канцелярії Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області та зареєстрований за вх.№48.1-9855 від 17.12.2019р., зобов`язання Головного управління Національної поліції в Одеській області розглянути рапорт ОСОБА_1 від 12.12.2019р. про призначення на посаду слідчого слідчого відділу Суворовського ВП ГУНП в Одеській області шляхом вирішення питання щодо задоволення або відмови у задоволенні, який поданий до канцелярії Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області та зареєстрований за вх. вх.№48.1 -9855 від 17.12.2019р.

V. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ТА ОЦІНКА СУДУ :

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 22 Конституції України Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до положень ст.38, ч.1,2 ст.43 Конституції України громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування; кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України Про Національну поліцію від 02 липня 2015 року № 580-VIII( надалі Закон № 580-VIII).

Статтею 65 Закону № 580-VIII передбачено порядок переміщення поліцейських в органах, закладах та установах поліції.

Пунктом 2 ч.1 ст. 65 Закону № 580-VIII передбачено, що переміщення поліцейських здійснюється: на рівнозначні посади: для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби; за ініціативою поліцейського; у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації; у разі необхідності проведення кадрової заміни в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами (далі - місцевості з визначеним строком служби); за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії; з меншим обсягом роботи з урахуванням професійних і особистих якостей - на підставі висновку атестації; у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри відповідно до статті 87 цього Закону.

Частинами 2, 4 ст. 65 Закону № 580-VIII встановлено, що посада вважається вищою, якщо за цією посадою штатом (штатним розписом) передбачене вище спеціальне звання поліції. Поліцейський, переміщений з вищої посади на посаду, нижчу ніж та, яку він займав, у подальшому просувається по службі з дотриманням вимог, визначених цим Законом, а звільнений з посади в дисциплінарному порядку, - після зняття дисциплінарного стягнення.

Частиною 5 ст.65 Закону № 580-VIII визначено, що не допускається переміщення поліцейських жіночої статі за ініціативою керівника відповідного органу (установи, закладу) поліції на посади, нижчі ніж та, яку вони займали, з мотивів, пов`язаних із вагітністю, наявністю дітей віком до трьох років (до шести років - за медичними показниками), або у зв`язку з тим, що вони є одинокими матерями та мають дітей віком до чотирнадцяти років чи дітей з інвалідністю.

Частиною 8 ст.65 Закону № 580-VIII встановлено, що переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення.

Відповідно до положень ст. 1, 3 Закону № 580-VIII Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

У своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з положеннями п. 1, 2 ч. 1 ст. 18, ч. 1, 2 ст. 19 Закону № 580-VIII поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

У разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть, в тому числі, дисциплінарну відповідальність.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15 березня 2018 року № 2337-VIII, службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Згідно з положеннями ст. 11, 12, 13 Дисциплінарного статуту Національної поліції України за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.

До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: зауваження; догана; сувора догана, тощо.

Відповідно до положень ст. 14, 19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків. Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.

Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

Відповідно до ст. 16 Дисциплінарного статуту Національної поліції України службове розслідування проводиться та має бути завершено не пізніше одного місяця з дня його призначення керівником.

У разі потреби за вмотивованим письмовим рапортом (доповідною запискою) голови дисциплінарної комісії, утвореної для проведення службового розслідування, його строк може бути продовжений наказом керівника, який призначив службове розслідування, або його прямим керівником, але не більш як на один місяць. При цьому загальний строк проведення службового розслідування не може перевищувати 60 календарних днів.

Службове розслідування вважається завершеним у день затвердження керівником, який призначив службове розслідування, чи особою, яка його заміщує, висновку за результатами службового розслідування. Якщо закінчення строку проведення службового розслідування припадає на вихідний чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Відповідно до положень п. 1 Розділу ІІ «Правил етичної поведінки поліцейських», затверджених наказом МВС України №1179 від 09.11.2016 року під час виконання службових обов`язків поліцейський повинен, в тому числі, неухильно дотримуватися положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки, діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, міжнародними договорами України, а також цими Правилами.

Згідно ч.1 ст.18 Закону № 580-VIII поліцейський зобов`язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини; 4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я; 5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; 6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Відповідно до ч.3 ст.1 Дисциплінарного Статуту Національної поліції України службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію", зобов`язує поліцейського: 1) бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; 2) знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; 3) поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; 4) безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону; 5) вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника; 6) утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; 7) утримуватися від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини; 8) знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку; 9) підтримувати рівень своєї підготовки (кваліфікації), необхідний для виконання службових повноважень; 10) берегти службове майно, забезпечувати належний стан зброї та спеціальних засобів; 11) поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень; 12) дотримуватися правил носіння однострою та знаків розрізнення; 13) сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати його про виявлені порушення, у тому числі вчинені іншими працівниками поліції; 14) під час несення служби поліцейському заборонено перебувати у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція) , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно ч.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно ст. 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року , суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

З сталою практикою Європейського Суду, приватне життя «охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру» (див. п. 25 «C. проти Бельгії» від 07.08.1996 р. (Reports 1996 III)). Стаття 8 Конвенції «захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом» (див. п. 61 рішення Суду у справі «Pretty проти Сполученого Королівства» (справа № 2346/02, ECHR 2002 III)). Поняття «приватне життя» не виключає в принципі діяльність професійного чи ділового характеру. Адже саме у діловому житті більшість людей мають неабияку можливість розвивати відносини із зовнішнім світом (див. п. 29 рішення Суду у справі «Niemietz проти Німеччини» від 16.12.1992 р.(Серія A № 251 B)). Таким чином, обмеження, встановлені щодо доступу до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. п. 47 рішення Суду у справі «Sidabras and Dћiautas проти Латвії» (справи №№ 55480/00 та 59330/00, ECHR 2004 VIII) і п.п. 22-25 рішення Суду у справі «Bigaeva проти Греції» від 28.05.2009 р. (справа 26713/05)). Крім того, було встановлено, що звільнення з посади становило втручання у право на повагу до приватного життя (див. п.п. 43-48 рішення Суду у справі «Цzpэnar поти Туреччини» від 19.10.2010 р. (справа № 20999/04)). Зрештою, у ст. 8 Конвенції йдеться про захист честі та репутації як частину права на повагу до приватного життя (див. п. 35 рішення Суду у справі «Pfeifer проти Австрії» від 15.11.2007 р. (справа № 12556/03) та п.п. 63 та 64 рішення Суду у справі «A. проти Норвегії» від 09.04.2009 р. (справа № 28070/06) , п.65. рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11)).

Держава-відповідач нестиме відповідальність за Конвенцією за порушення прав людини, спричинені діями її представників при виконанні ними своїх службових обов`язків (див., наприклад, рішення у справі «Крастанов проти Болгарії» (Krastanov v. Bulgaria), заява № 50222/99, п. 53, від 30 вересня 2004 року). Проте держава також нестиме відповідальність, якщо її представники перевищують межі своїх повноважень або діють всупереч інструкціям (див. рішення у справах «Молдован та інші проти Румунії (№ 2)» (Moldovan and Others v. Romania (no. 2), заяви №№ 41138/98 і 64320/01, п. 94, ECHR 2005-VII (витяги), та «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), від 18 січня 1978 року, п. 159, Series А № 25). Для того, щоб встановити, чи можна покласти на державу відповідальність за незаконні дії її представників, вчинені поза межами виконання ними службових обов`язків, Суду необхідно дослідити всю сукупність обставин і розглянути характер та контекст поводження, про яке йдеться (див. стосовно статті 2 Конвенції рішення у справі «Сашо Горгієв проти Колишньої Югославської Республіки Македонії» (<…>), заява № 49382/06, п. 48, ECHR 2012 (витяги)).

Словосполучення «відповідно до закону» вимагає, по-перше, аби оспорюваний захід мав юридичну основу у національному праві. По-друге, воно стосується якості закону, про який ідеться, і передбачає вимогу, що такий закон має бути доступний для відповідної особи, яка, крім того, повинна мати можливість передбачити його наслідки для себе, і такий закон повинен відповідати принципу верховенства права (див. з-поміж інших джерел п. 55 рішення Суду у справі «Kopp проти Швейцарії» від 25.03.1998 р. (Reports of Judgment sand Decisions 1998-II)).

Зазначене словосполучення означає, зокрема, що норми національного права мають бути достатньо передбачуваними, аби вказати особам на обставини та умови, за яких органи влади мають право вдатися до заходів, які впливатимуть на конвенційні права цих осіб (див. п. 39 рішення Суду у справі «C.G. and Others проти Болгарії» від 24.04.2008 р. (справа № 1365/07)). Більше того, закон повинен надавати певний ступінь юридичного захисту від свавільного втручання з боку органів влади. Наявність спеціальних процесуальних гарантій є важливою у цьому контексті. Те, що вимагається через такі гарантії, буде залежати, принаймні до певної міри, від характеру та ступеня втручання, що розглядається (див. п. 46 рішення Суду у справі «P.G. and J.H. проти Сполученого Королівства» (справа № 44787/98, ECHR 2001-IX))та див.п.169-170 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11),

Існують певні типові аспекти приватного життя, на які можуть вплинути звільнення, пониження в посаді, відмова у доступі до професії або інші подібні несприятливі заходи. До цих аспектів входить (і) «внутрішнє коло» заявника, (іі) можливість заявника встановлювати та розвивати відносини з іншими людьми та (ііі) соціальна і професійна репутація заявника. У таких спорах існують два напрямки за якими, як правило, виникають питання, пов`язані з приватним життям: або через підстави вжиття оскаржуваного заходу (у такому випадку Суд застосовує підхід, заснований на підставах), або, у деяких справах, через наслідки для приватного життя (у такому випадку Суд застосовує підхід, заснований на наслідках) (див. рішення у справі «Денісов проти України» [ВП] (Denisov v. Ukraine) [GC], заява № 76639/11, пункт 115, від 25 вересня 2018 року).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Згідно ст.14 Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, вчинену у частині політичних положень (преамбула, стаття 1, розділи I, II, VII) від 21 березня 2014 року в м. Брюсселі та у частині торговельно-економічних і галузевих положень (розділи III, IV, V, VI) 27 червня 2014 року в м. Брюсселі, ратифікованої Законом України, від 16.09.2014, № 1678-VII "Про ратифікацію Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони", в рамках співробітництва у сфері юстиції, свободи та безпеки Сторони надають особливого значення утвердженню верховенства права та укріпленню інституцій усіх рівнів у сфері управління загалом та правоохоронних і судових органів зокрема. Співробітництво буде спрямоване, зокрема, на зміцнення судової влади, підвищення її ефективності, гарантування її незалежності та неупередженості та боротьбу з корупцією. Співробітництво у сфері юстиції, свободи та безпеки буде відбуватися на основі принципу поваги до прав людини та основоположних свобод.

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновку суду першої інстанції

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.1-2 ст.308 КАС України, в редакції Закону на момент вчинення процесуальної дії).

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України (в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду і розгляду справи), встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Службова дисципліна полягає у виконанні (дотриманні) законодавчих та підзаконних актів із питань службової діяльності та бездоганному і неухильному додержанні порядку та правил, що такими нормативними актами передбачені.

Службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов`язує кожного працівника поліції, зокрема дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги, статутів і наказів начальників; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють.

З тексту Присяги поліцейського, неухильне дотримання якої визначено законом, вбачається, що в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, поліцейський покладає на себе не тільки певні службові зобов`язання, але й моральну відповідальність за їх виконання.

Порушення Присяги слід розуміти як скоєння поліцейським проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету органів поліції та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.

Присяга поліцейського передбачає зобов`язання виконувати обов`язки сумлінно.

Тобто, порушення Присяги - це несумлінне, недобросовісне виконання обов`язків поліцейським. Про несумлінність дій (бездіяльності) поліцейського свідчить невиконання обов`язків умисно або внаслідок недбалого ставлення до них.

Невиконання чи неналежне виконання поліцейським службової дисципліни є дисциплінарним проступком, вчинення якого є підставою для дисциплінарної відповідальності.

Аналогічний правовий висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 340/1502/19.

В основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, порушення яких утворює факт порушення Присяги. Під порушенням Присяги працівника поліції слід розуміти скоєння працівником поліції проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження авторитету поліції та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.

Застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням обставин у справі та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень.

Аналогічний правовий висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 07 березня 2019 року у справі №819/736/18.

За висновком службового розслідування, відомості, які стали підставою для його призначення є такими, що знайшли своє підтвердження, встановлено, що позивачем допущено порушення службової дисципліни, а саме : порушенні вимог п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», п.п. 1, 2, 4, 8, 13 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15 березня 2018 року № 2337-УІІІ, Присяги поліцейського, пп. 1, 2 п. 1 розділу II Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 № 1179, п.п. 3.1., 3.2. розділу III Правил внутрішнього службового розпорядку ГУНП в Одеській області, затверджених наказом Головного управління від 29.10.2018 № 3705.

Апеляційний суд звертає увагу та не, що обґрунтованість спірного рішення залежить від встановлення того, чи був позивач обізнаний про наказ від 16.12.2019 року та чи обґрунтованими є причини відсутності позивача на робочому місці з 17.12.2019 року до 27.05.2020 року (дата, коли позивач, як він зазначає, дізнався про наявність наказу від 16.12.2019 року).

Апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_1 мав можливість бути обізнаним щодо його переведення до іншого органу поліції для проходження служби з 26 грудня 2019 року був встановлений судовим рішенням у справі №420/5614/20 , яке набуло законної сили , а тому не підлягає доказуванню в силу приписів ч.4 ст.78 КАС України .

З урахуванням викладеного, доводи апелянта, що до 27.05.2020 року позивач перебував на службі у Чорноморському ВП, не знаючи, що його переведено до Овідіопольського ВП відхиляються апеляційним судом за необґрунтованістю.

Таким чином, належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами було встановлено, що 03.01.2020 року, з 03.02.2020 року по 22.02.2020 року, а також з 06 по 10, з 13 по 17, з 20 по 24 та з 27 по 29.04.2020 року позивач самовільно прийняв рішення про невихід на робоче місце для несення служби.

Апеляційний суд також відхиляє доводи апелянта стосовно його незгоди із переведенням до Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області, адже відповідний наказ не скасовано та у судовому порядку протиправним не визнано. Отже, положення наказу є чинними, а тому позивач мав прибути до Овідіопольського ВП для проходження служби поліцейського та виконувати свої службові обов`язки.

Отже, у вищевказані періоди позивач не вийшов на роботу та не повідомив у встановленому порядку про причини невиходу, чим порушив положення п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15 березня 2018 року № 2337-VIII, Присяги поліцейського та пп. 1, 2 п. 1 розділу II Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 № 1179.

Наявні матеріали справи підтверджують висновки службового розслідування, а доводи позивача не спростовують їх та свідчать про його рішення щодо невиходу на роботу у вказаних вище періодах, прийняте на власний розсуд, без погодження з керівництвом.

При цьому, наявність процедурних порушень при проведенні службового розслідування судами 1-ої та апеляційної інстанції не встановлена.

Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду 1-ї інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову , так як, незважаючи на обрання відповідачем найсуворішого виду дисциплінарного стягнення, воно співмірне тяжкості вчиненого проступку, а позбавлення права доступу до служби в органах внутрішніх справ ,в цьому випадку, не становило свавільне , непропорційне втручання у право позивача на повагу до особистого життя , яке гарантовано ст.8 Конвенції , та не може бути визнане таким , що становить особистий надмірний тягар та порушує вимоги норм ст.19,22,38,43,58,61,62,64 Конституції України, позивач був обізнаний про його переведення до Овідіопольського ВП, а причини його не появи на робочому місці не є поважними, а тому спірні накази №1619 від 09.07.2020 року та №999 о/с від 31.07.2020 року є правомірними та скасуванню не підлягають, також не підлягають задоволенню інші похідні вимоги поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і апеляційним судом відхиляються за необґрунтованістю.

(2) Висновки апеляційного суду:

Судом 1-ої інстанції повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладених у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, правильно застосовані та додержані норми матеріального та процесуального права, справу розглянуто повноважним складом суду, суд не приймав рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі, судове рішення прийнятне та підписано суддею, який зазначений у судовому рішенні.

Апеляційний суд доходить до висновку, щодо відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги , та зміни чи скасування рішення суду 1-ої інстанції, а також вважає, що відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.8,19,55 Конституції України, ст. 6 та ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст. 3, 6, 7, 242, 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її підписання ,та може бути, у разі відповідності вимогам ст.328 КАС України, оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом 30-ти днів

Повне судове рішення складене та підписане 14 липня 2021 року.

Головуючий суддя О.О. Кравець

Суддя Л.Є. Зуєва

Суддя М.П. Коваль