Справа № 640/3909/21
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Кузьменко В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року Справа № 640/3909/21

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Степанюка А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 червня 2021 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до відділу примусового виконання рішень

Департаменту державної виконавчої служби

Міністерства юстиції України

про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови від 15.03.2016 ВП № 49499305 про стягнення виконавчого збору.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 червня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що визнання судовим рішенням у справі №243/2156/15-ц виконавчого листа №2/243/1298/2015, виданого 16.11.2015 Слов`янським міськрайонним судом Донецької області таким, що не підлягає виконанню, не є підставою для скасування оскаржуваної позивачем постанови про стягнення виконавчого збору.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій наполягає на протиправності спірної постанови та зазначає, що виконавчий листі, на підставі якого було відкрито виконавче провадження і стягнуто з ОСОБА_1 спірний виконавчий збір, визнано таким, що не підлягає виконанню, тому, відповідно, усі виконавчі дії, які здійснювалися для виконання цього листа є неправомірними і стягнення за їх вчинення з позивача виконавчого збору не відповідає завданням та цілям виконавчого провадження, визначеним чинним законодавством.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати і ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.06.2021 було відкрито апеляційне провадження у даній справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження з 05.07.2021.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити таку скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів апелянта та правильності висновків суду першої інстанції.

При цьому, у своєму відзиві відповідач наполягає на правомірності оскаржуваної позивачем постанови.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2021 витребувано додаткові докази та відкладено судовий розгляд справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 27.11.2015 старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедал О.О. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 49499305 з примусового виконання виконавчого листа № 2/243/1298/2015, виданого Слов`янським міськрайонним судом Донецької області.

У межах вказаного виконавчого провадження державним виконавцем прийнято постанову про стягнення виконавчого збору від 15.03.2016 № 49499305.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.04.2016 у справі № 757/15111/16-ц задоволено заяву стягувача та прийнято відмову стягувача ТОВ «ЕДВІН СТІЛ КОРПОРЕЙШН» від примусового виконання в процесі виконання рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області №2/243/1298/2015.

На виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року у справі №757/15111/16-ц постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О.О. від 15.08.2016 у ВП № 49499305 закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/243/1298/2015, виданого Слов`янським міськрайонним судом Донецької області, на підставі пункту 1 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, пунктом 4 вказаної постанови виділено в окреме провадження постанову про стягнення виконавчого збору від 15.03.2016 № 49499305.

22.08.2016 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Руденком В.В. прийнято постанову ВП № 51964907 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору № 49499305, виданої відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 31 липня 2020 року у справі №243/2156/15-ц, яка набрала законної сили 31 липня 2020 року, визнано виконавчий лист №2/243/1298/2015, виданий 16.11.2015 Слов`янським міськрайонним судом Донецької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» заборгованості за кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 3 від 23.09.2013 в сумі 14 854 358,41 грн., яка складається із заборгованості по кредиту 12 000 000,00 грн., заборгованості: по процентах за користування кредитними коштами - 1 156 399,26 грн., з індексу інфляції по простроченому кредиту 1 523 890,00 грн., з індексу інфляції по прострочених процентах за користування кредитними коштами 2 880,92 грн.; 3% річних за прострочення строку повернення кредиту 170 926,04 грн., 3% річних за прострочення строку сплати процентів за користування кредитом 262,19 грн., та судовий збір у сумі 3 654,00 грн. таким, що не підлягає виконанню.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції Григорян О.Г. від 27.08.2020 у ВП № 51964907 закінчено виконавче провадження з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору № 49499305, виданої відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

09.09.2020 ОСОБА_1 звернувся до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції з заявою, в якій просив повернути сплачений позивачем в межах виконавчого провадження № 51964907 виконавчий збір в розмірі 1 485 801,24 грн., у зв`язку з набранням законної сили ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 31 липня 2020 року у справі № 243/2156/15-ц.

Листом від 15.10.2020 № 10327/Є-26057/20.1 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для повернення боржнику стягнутого та перерахованого виконавчого збору. Зазначив, що на момент винесення постанови про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2/243/1298/2015, виданого Слов`янським міськрайонним судом Донецької області, виконавчий документ не визнавався в судовому порядку таким, що не підлягає виконанню та відповідно рішення, на підставі якого видано зазначений виконавчий документ не скасовано. Крім того, в подальшому постанова про стягнення виконавчого збору від 15.03.2016 № 49499305 визнана судовими інстанціями такою, що відповідає вимогам законодавства.

Вважаючи зазначену постанову про стягнення виконавчого збору протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII), «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV, який був чинним станом на час винесення державним виконавцем постанови, оскаржуваної позивачем у цій справі (далі - Закон № 606-XIV).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною п`ятою статті 124, частиною третьою статті 129 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України, а обов`язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства.

У статті 1 Закону № 1404-VІІІ закріплено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 2 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Частиною першою статті 5 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VІІІ підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України

Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, зокрема, виконавчі листи, що видаються судами.

Обов`язки і права виконавців, обов`язковість вимог виконавців визначені статтею 18 Закону № 1404-VІІІ, зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VІІІ).

Аналогічні норми були закріплені в Законі України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV, який був чинним станом на час винесення державним виконавцем оскаржуваної у цій справі постанови про стягнення виконавчого збору.

Крім того, згідно з частинами першою та п`ятою статті 28 вказаного закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню на основі виконавчого документа, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір повертається боржникові.

Разом з тим, відповідно до частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 27 чинного Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що правовою підставою для стягнення виконавчого збору є здійснення примусового виконання чинного виконавчого документа.

Разом з тим, визнання судовим рішенням виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відповідно, виключає й правові підстави для стягнення з особи виконавчого збору за виконання такого документа.

Крім того, законодавством, чинним на час винесення державним виконавцем спірної у цій справі постанови, а також нормами діючого спеціального Закону України «Про виконавче провадження» чітко визначено імперативну заборону стягнення виконавчого збору в разі відмови стягувача від примусового виконання рішення суду.

Враховуючи вищевикладене та перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що виконавчий лист, з приводу виконання якого державним виконавцем було винесено спірну постанову, визнаний судовим рішенням, яке набрало законної сили, таким, що не підлягає до виконання.

Більш того, апеляційний суд відзначає, що ще у квітні 2016 року виконавче провадження за таким виконавчим листом було закінчено у зв`язку відмовою стягувача від примусового виконання рішення суду, щодо якого був виданий такий виконавчий лист.

Також судова колегія відзначає й те, що ані до суду першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження відповідачем не було надано жодних доказів, які б підтверджували вчинення державним виконавцем відповідних виконавчих дій (заходів примусового виконання) та/або фактичного виконання виконавчого листа саме внаслідок таких дій.

У контексті викладеного судова колегія зазначає, що своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що саме такі заходи привели до його рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.03.2020 у справі №2540/3203/18, Верховним Судом у постановах від 03.12.2020 у справі №824/171/18-а та від 31.03.2021 у справі № 420/1536/19 та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов`язковою для врахування колегією суддів при розгляді цієї справи.

Отже, у цьому випадку відсутні правові підстави для стягнення з позивача спірного виконавчого збору.

Разом з тим, апеляційний суд приймає до уваги та враховує, що безпосередньо станом на час винесення оскаржуваної позивачем постанови (15.03.2016) у державного виконавця не було іншої альтернативи поведінки.

Однак, після того, як відповідні підстави були усунуті (стягувач відмовився від примусового виконання виконавчого листа, а потім судовим рішенням цей лист було визнано взагалі таким, що не підлягає виконанню) державним виконавцем було продовжено вчинення дій для стягнення з позивача вищевказаного виконавчого збору.

При цьому, судова колегія відзначає, що позивач до звернення до суду з позовом у цій справі використав інші можливі способи захисту та відновлення його прав, зокрема звернувся до відповідача з вимогою щодо повернення йому виконавчого збору, сплаченого за постановою від 15.03.2016 в рамках виконавчого провадження № 49499305 та оскаржив відповідну відмову органу ДВС у поверненні цього збору до суду (справа № 640/25958/20).

Втім, вказані способи захисту не призвели до відновлення відповідного майнового права позивача внаслідок того, що безпосередньо вказана постанова є чинною та не скасована в порядку, визначеному законодавством, що стало підставою для звернення позивача до суду з позовом у цій справі.

Враховуючи вищевикладене та виходячи із завдань адміністративного судочинства, визначених у ст. 2 КАС України, колегія суддів звертає увагу на те, що залишення в силі оскаржуваної позивачем у цій справі постанови державного виконавця про стягнення з нього виконавчого збору призведе до унеможливлення реституції його права на повернення безпідставно сплачених коштів.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім того, як вказав Європейський суд з прав людини в справі «Золотас проти Греції» стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, № 66610/09). Подібний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, № 49429/99).

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для скасування постанови державного виконавця від 15.03.2016 ВП № 49499305 про стягнення виконавчого збору.

Аналізуючи всі доводи учасників справи, судова колегія також враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про протиправність постанов від 21.01.2019 про накладення штрафу та про стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження № 53872481 і необхідність їх скасування.

Отже, судом першої інстанції було неповно встановлено обставини справи та неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 червня 2021 року - скасуванню, а позовні вимоги - задоволенню частково.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до частин першої та шостої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору за подання позовної заяви у розмірі 908,00 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 1362,20 грн., що в сумі складають: 2270,00 грн.

Керуючись ст.ст. 139, 242-244, 250, 287, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 червня 2021 року - скасувати та ухвалити постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови - задовольнити частково.

Скасувати постанову відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 15.03.2016 про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадження № 49499305.

У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України понесені ним витрати на сплату судового збору в розмірі 2270,00 (дві тисячі двісті сімдесят) грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 13.07.2021.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: Л.В. Губська

А.Г. Степанюк