Справа № 240/757/21
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2021-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/757/21

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шимонович Р.М.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

06 липня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Курка О. П. ,

секретар судового засідання: Шпикуляк Ю.В.

за участю:

представника позивача: Залюбовської Ірини Костянтинівни

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної митної служби України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року та заперечення на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 17.02.2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України, Державної фіскальної служби України про визнання дій протиправними та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в січні 2021 року позивач звернувся до Державної митної служби України, Державної фіскальної служби України про визнання дій протиправними та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування адміністративного позову ОСОБА_1 зазначено, що з 1993 року по 2014 рік перебував на різних посадах у митних органах України. Наказом Міністерства доходів і зборів України від 04.06.2011 №1107-о позивача призначено на посаду начальника Київської митниці Державної митної служби України та наказом Міністерства доходів і зборів України від 11.03.2014 року №553-о звільнено з посади начальника Київської митниці Державної митної служби України за угодою сторін. Позивач вважає оскаржуваний наказ Міністерства доходів і зборів України від 11.03.2014 року №553-о таким, що порушує його право на працю та гарантії від незаконного звільнення, передбачені статтями 38, 43 Конституції України, та таким, що виданий з порушенням вимог чинного законодавства.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Державна фіскальна служба України подала апеляційну скаргу, яка ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2021 року повернута апелянту з підстав невиконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

Також, не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Державна митна служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що звільняючи ОСОБА_1 з посади начальника Київської митниці Міндоходів відповідач діяв відповідно до вимог трудового законодавства та не порушив прав позивача. Крім того, вказує, що позивачем пропущено строк, визначений КАС України звернення до суду з апеляційною скаргою.

11 червня 2021 року від представника позивача до суду надійшло заперечення на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність її доводів.

01 та 06 липня 2021 року до суду від апелянта надійшли клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції, які ухвалою від 05 липня 2021 року повернуто апелянту без розгляду, у зв`язку з невідповідностями його вимогам ч. 2 ст.167 КАС України, та ухвалою від 06.07.2021 року відмовлено у задоволенні вказаного клопотання у зв`язку з пропуском строку його подання.

06 липня 2021 року до суду від Державної митної служби України надійшло клопотання про відкладення судового засідання.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.44 КАС України, учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами.

Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

В той же час, будь якого належного обґрунтування підстав не можливості прибуття представника в судове засідання апелянтом не наведено та належних, достатніх доказів поважності неможливості прибуття в судове засідання представника позивача до суду не надано, також, в клопотанні про відкладення розгляду справи не обґрунтовано підстав необхідності відкладення судового засідання (бажання надати додаткові докази, пояснення, тощо), а відтак доводи заяви є необґрунтованими.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 167 КАС України будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити: 1) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає заяву чи клопотання або заперечення проти них, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України; 2) найменування суду, до якого вона подається; 3) номер справи, прізвище та ініціали судді (суддів), якщо заява (клопотання, заперечення) подається після постановлення ухвали про відкриття провадження у справі; 4) зміст питання, яке має бути розглянуто судом, та прохання заявника; 5) підстави заяви (клопотання, заперечення); 6) перелік документів та інших доказів (за наявності), що додаються до заяви (клопотання, заперечення); 7) інші відомості, які вимагаються цим Кодексом.

Згідно з ч. 10 ст. 44 КАС України якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).

З матеріалів справи встановлено, що вищезазначене клопотання надійшло на електронну адресу Сьомого апеляційного адміністративного суду 06 липня 2021 рок та не підписане електронно-цифровим підписом у встановленому законом порядку. На підтвердження зазначеного, головним спеціалістом відділу надання інформаційних послуг, руху адміністративних справ та діловодства суду ОСОБА_2 складено відповідну довідку.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що правовий статус електронного цифрового підпису визначає Закон України "Про електронний цифровий підпис" від 22 травня 2003 року № 852-IV. Згідно з ст. 4 вказаного Закону електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів.

Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі.

За приписами ст. 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" від 22 травня 2003 року № 851-IV оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним цифровим підписом автора.

Між тим, положеннями ч. 2 ст. 167 КАС України визначено, якщо заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої цієї статті і ці недоліки не дають можливості її розглянути, або якщо вона є очевидно безпідставною та необґрунтованою, суд повертає таку заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду.

Таким чином, оскільки клопотання не містить електронного цифрового підпису, тобто подане без додержання вимог ч. 1 ст. 167 КАС України, то останнє не може бути розглянуто судом та підлягає поверненню заявнику без розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні щодо вимог апеляційної скарги заперечувала, просила суд відмовити в їх задоволенні.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час, день та місце розгляду справи повідомлено завчасно та належним чином. Причини неявки суду не відомі.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та заперечення на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що ОСОБА_1 з 1993 по 2014 роки перебував на різних посадах у митних органах України.

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 04.06.2011 №1107-о ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Київської митниці Державної митної служби України.

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 11.03.2014 року №553-о ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Київської митниці Державної митної служби України за угодою сторін.

Вважаючи протиправним вищезазначений наказ відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Так, в апеляційній скарзі відповідач зазначає зокрема про те, що позивачем пропущено 30 денний строк звернення до суду з адміністративним позовом.

Колегія суддів зазначає, що як встановлено з матеріалів справи ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом та поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду.

Оскільки вказана ухвала відповідно до ст. 294 КАС України окремо від рішення суду не оскаржується, тому відповідач скористався своїм правом шляхом подання в апеляційній скарзі заперечень на вказану ухвалу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Водночас частиною п`ятою статті 122 КАС України визначено для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Предмет спору у даній справі стосується законності звільнення позивача з посади начальника Київської митниці Міндоходів.

У відповідності до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Так, даний спір пов`язаний із звільненням особи з публічної (державної) служби і у справах цієї категорії для звернення до суду встановлено місячний строк, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд зауважує, що процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, які беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені КАС України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки. Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними процесуальних дій, передбачених КАС України.

У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для його поновлення є лише наявність поважних причин, якими визнаються такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Отже, законодавець обмежує строк, протягом якого особа може звернутися до суду. Це обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ч. 1 ст. 121 КАС України).

Під поважними причинами пропущення строку звернення до суду необхідно розуміти обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій. Такі обставини мають бути підтвердженні належними доказами.

Критеріями оцінки причин поважності пропуску строку звернення до суду є: 1) обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк (є причиною); 2) обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла або тривала протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

З матеріалів справи встановлено, що наказом Міністерства доходів і зборів України від 11.03.2014 року №553-о ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Київської митниці Державної митної служби України за угодою сторін.

Разом з тим, з даним адміністративним позовом ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду 14 січня 2021 року.

На підтвердження поважності пропуску строку звернення до суду адміністративним позовом ОСОБА_1 зазначив, що в березні 2014 року він реалізував своє право на відпустку та виїхав за межі України.

Мотивами виїзду позивача за межі території України стало значне погіршення стану здоров`я ще у 2010 році. Так, позивачу було поставлено діагноз "лівобічний ексудативний плеврит неясного генезу".

23.12.2010 року на підтвердження чи спростування постановленого діагнозу позивач звернувся до клініки ACIBADEM, місто Стамбул, Туреччина, де діагноз не підтвердився.

На початку 2014 року стан здоров`я позивача став погіршуватись.

Враховуючи, що лікування вимагало значного часу, консультацій європейських фахівців, позивач з березня 2014 року по 24.05.2019 року постійно знаходився за межами території України.

На підтвердження факту перетину державного кордону позивачем до матеріалів справи було надано лист Державної прикордонної служби № 0.184-29497/0/5-20 від 17.11.2020 року в якому зазначено про те, що відомості за період з 2014 року по 15.11.2015 року про громадян України, іноземців та осіб без громадянства зберігаються протягом п`яти років, а тому за вказаний період не можливо надати інформацію.

Разом з тим, Державною прикордонною службою України надано інформацію про те, що за період з 24 травня 2019 року по 26 жовтня 2020 року позивач неодноразово виїжджав за кордон та повертався на територію України (а.с.20-21).

Колегія суддів зазначає, що докази і доказування - один із найважливіших інститутів адміністративного права. Адже саме з допомогою доказів суд з`ясовує дійсні правовідносини сторін, обставини, що мають значення для справи.

Суд зауважує, що докази - це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність оспорюваних обставин. Тобто доказом є не факт, не обставина, а фактичні дані.

Доказом є не факт, не обставина, а фактичні дані.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у справі, та інших обставин, які мають значення, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Достатність доказів визначається як наявність у справі такої сукупності зібраних доказів, яка викликає у суб`єкта доказування внутрішню переконаність у достовірному з`ясуванні наявності або відсутності обставин предмету доказування, необхідних для встановлення об`єктивної істини та прийняття правильного рішення у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, відповідачем доказів на підтвердження перебування позивача на території України з 2014 року не надано.

При цьому, позивач, на переконання колегії суддів вчинив усі дії з метою надання доказів на підтвердження своєї позиції, проте на своє звернення отримав відповідь від Державної прикордонної служби України щодо неможливості надання інформації про виїзд його за територію України в період з 2014 року по 2015 рік. При цьому у вказаній відповіді зазначено про виїзд ОСОБА_1 з території України в 2020 році.

Вказані обставини свідчать про належне та добросовісне виконання позивачем своїх обов`язків з метою доведення підставності пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Даючи оцінку доводам апелянта з приводу правомірності звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до Кодексу законів про працю, роботодавець повинен у день звільнення видати працівникові оформлену трудову книжку і провести розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то зазначені суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

При отриманні трудової книжки працівник розписується в особистій картці та книзі обліку трудових книжок. Якщо працівник відмовляється отримувати трудову книжку, то факт відмови від отримання трудової книжки необхідно зафіксувати у відповідному акті.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що як вбачається зі змісту наказу Міністерства доходів і зборів № 553-0 від 11 березня 2014 року підставою для звільнення позивача з посади начальника Київської митниці Державної митної служби України була заява ОСОБА_1 .

Колегія суддів ще раз наголошує, що перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

На відміну від інших трудових спорів місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що копію наказу про звільнення отримано адвокатом лише 24.11.2020 року, копію трудової книжки позивач не отримав.

Оскільки, відповідачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано заяви позивача про звільнення за згодою сторін, жодного доказу на підтвердження того, що позивач раніше 24.11.2020 року був ознайомлений із наказом про його звільнення, що з ОСОБА_1 було проведено розрахунок, тому посилання представника відповідача на обізнаність позивача про звільнення з посади, суд вважає недоведеним.

З огляду на встановлені вище обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності обґрунтованих підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Аналізуючи доводи апелянта з приводу правомірності дій відповідача під час звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У свою чергу, відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до положень статті 38 Конституції України громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно з частинами першою та другою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Закон України "Про державну службу" від 17.11.2011 №4050-VI (далі - Закон №4050) в редакції чинній на момент звільнення позивача, визначає принцип, правові та організаційні засади державної служби, умови та порядок реалізації громадянами України права на державну службу.

Державна служба - професійна діяльність державних службовців з підготовки пропозицій щодо формування державної політики, забезпечення її реалізації та надання адміністративних послуг (частина перша статті 1 Закону №4050).

Державний службовець - громадянин України, який замає посаду державної служби в державному органі, органі влади Автономної Республіки Крим або їх апараті, одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету, крім випадків, визначених законом, та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з реалізацією завдань та виконанням функцій державного органу або органу влади Автономної Республіки Крим (частина перша статті 1 Закону №4050).

Відповідно до статті 37 Закону №4050 (в редакції чинній на момент звільнення позивача) підставами припинення державної служби є: 1) втрата права на державну службу або його обмеження (стаття 38 цього Закону); 2) закінчення строку призначення (стаття 39 цього Закону); 3) ініціатива державного службовця (стаття 40 цього Закону); 4) ініціатива суб`єкта призначення (стаття 41 цього Закону); 5) настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 42 цього Закону); 6) незгода державного службовця на проходження державної служби у разі зміни її істотних умов (стаття 34 цього Закону); 7) досягнення державним службовцем шістдесятип`ятирічного віку; 8) визнання державного службовця безвісно відсутнім або оголошення його померлим згідно з рішенням суду, що набрало законної сили; 9) смерть державного службовця.

Суб`єктом призначення може бути прийнято рішення про продовження проходження державної служби державним службовцем, який займає посади підгруп I-1, I-2, I-3, I-4, після досягнення ним шістдесятип`ятирічного віку за його згодою у зв`язку з потребами служби, якщо інше не передбачено законом. Державна служба припиняється також з інших підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 3 КЗпП України, цим Кодексом регулюються трудові відносини всіх працівників, а ст. 4 Кодексу передбачено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Отже, до правовідносин, що виникли у цій справі підлягають застосуванню й положення КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Сторонами трудового договору відповідно до статті 21 КЗпП України є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган. Пункт 1 статті 36 КЗпП України, який є спеціальною нормою, що підлягає застосуванню до спірних відносин, достатньою правовою підставою для звільнення визначає досягнення згоди між сторонами трудового договору.

Відповідно до ст.ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України, трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством.

Згідно з пунктом першим частиною першою статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Припинити трудовий договір можна в будь-який час після досягнення угоди між роботодавцем та працівником. Ініціатива про припинення договору може виходити як від працівника, так і від роботодавця. І якщо одна зі сторін погоджується на пропозицію іншої, вважається, що сторони досягли угоди про припинення трудового договору і працівник звільняється з роботи.

Таким чином, суд наголошує, що однією з ознак, характерних для звільнення за згодою сторін, тобто взаємного волевиявлення, є відсутність зобов`язань сторін виконувати будь-які процесуальні дії одна стосовно іншої у вигляді попередження, зобов`язання щодо працевлаштування, подання, погодження звільнення з відповідним органом тощо.

Статтею 30 Закону України "Про державну службу" передбачено, що підставами припинення державної служби є ті, що визначені у Кодексі законів про працю України. Окрім цих підстав, державна служба також може бути припинена з підстав, визначених статтею 30 згаданого Закону.

При звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені цим Кодексом, якщо інше прямо не визначено спеціальним законом.

Суд зазначає, що у випадку звільнення на підставі п. 1 ст.і 36 КЗпП України у наказі (розпорядженні) про звільнення за згодою сторін зазначають підставу звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП України, дату звільнення, про яку домовлялися сторони.

Отже, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін (указаний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 13.08.2019 у справі N 825/3587/15-а).

Припинити трудовий договір можна в будь-який час після досягнення угоди між роботодавцем та працівником. Ініціатива про припинення договору може виходити як від працівника, так і від роботодавця. І якщо одна зі сторін погоджується на пропозицію іншої, вважається, що сторони досягли угоди про припинення трудового договору і працівник звільняється з роботи.

Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється.

Відповідно до ч.3 статті 40 КЗпП України не допускається також звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Серед підстав для припинення трудового договору КЗпП України окремо виділяє угоду сторін (стаття 36) та розірвання трудового договору з ініціативи працівника (стаття 38).

Основною відмінністю між звільненням за угодою сторін та звільненням з ініціативи працівника є вираження бажання обох сторін одночасно у випадку угоди сторін та, відповідно, наявність бажання лише працівника у випадку припинення трудових відносин за його ініціативою.

Тобто, звільнення за угодою сторін передбачає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк. У свою чергу, звільнення з ініціативи працівника не передбачає обов`язкової наявності згоди роботодавця на таке звільнення, оскільки в даному випадку працівник реалізовує своє право, передбачене трудовим законодавством, а роботодавець вимушений погодитись зі звільненням працівника незалежно від свого бажання.

Основними умовами угоди про припинення трудового договору, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.

Аналіз наведених правових норм та обставин справи дають підстави для висновку, що під час домовленості між працівником і державним органом про звільнення за угодою сторін, такий працівник повинен залишити посаду у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це державного органу та працівника.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року по справі №804/9394/14.

Як вже зазначалось, у випадку звільнення на підставі п. 1 ст.і 36 КЗпП України у наказі (розпорядженні) про звільнення за згодою сторін зазначають підставу звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП України, дату звільнення, про яку домовлялися сторони.

Визначення ж дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 статті 36 КЗпП України, відсутність належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що наказом Міністерства доходів і зборів України від 11.03.2014 року №553-о ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Київської митниці Державної митної служби України за угодою сторін.

Разом з тим, до матеріалів справи не надано доказів, а саме заяви позивача про бажання його звільнення за згодою сторін.

Водночас, як вбачається зі змісту листа Київської митниці ДФС від 03.11.2014 №06.1-41/2-8434, наказом Міністерства доходів України від 06.03.2014 №90-в "Про надання відпустки ОСОБА_1 " начальнику митниці ОСОБА_1 надавалась відпустка без збереження заробітної плати з 06.03.2014 по 19.03.2014 на 14 календарних днів.

Наказом Міністерства доходів України від 11.03.2014 №100-в "Про внесення змін до наказів Міністерства доходів України" було внесено зміни до пункту 1 наказу Міністерства доходів України від 06.03.2014 №90-в "Про надання відпустки ОСОБА_1 " в частині надання начальнику митниці ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати з 06.03.2014 по 11.03.2014 року на 6 календарних днів.

Згідно наказу Міністерства доходів України від 11.03.2014 №553-о "Про звільнення Міністерства доходів України" начальник Київської митниці Міністерства доходів України ОСОБА_1 був звільнений 11.03.2014 за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Тобто, позивач був звільнений з посади начальника митниці в останній день відпустки, що відповідачами не заперечується та підтверджується матеріалами справи.

Щодо доводів апелянта, що звільнення відповідача відбулось у межах чинного законодавства, оскільки ОСОБА_1 було подано заяву про звільнення за згодою сторін, колегія суддів вказує на слідуюче.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін щодо підстави припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).

За такого правового регулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, позивачем не було подано заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін, волевиявлення (пропозиції) позивача та визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати за угодою сторін не було.

Вказані обставини відповідачем ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не спростовані.

З приводу дотримання відповідачем вимог ст. 47 Кодексу законів про працю України, а саме: видачі в день звільнення ОСОБА_1 належно оформленої трудової книжки та зобов`язання щодо надання ОСОБА_1 у день звільнення копії наказу про звільнення, варто зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 та ч.2 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

За ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

З наведених приписів Кодексу законів про працю України випливає про обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівникові в день його звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунку у цей день. Окрім того, у випадку звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу останній зобов`язується у день звільнення працівника видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

В інших випадках звільнення працівника копія наказу видається власником або уповноваженим ним органом на вимогу працівника.

Крім того, якщо працівник в день звільнення не працював, то виплата всіх сум, що належать працівникові від підприємства, установи, організації проводиться не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Аналогічні висновки з приводу того, що недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення, позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін, викладені в постанові Верховного Суду від 14 травня 2020 року по справі № 815/5173/17.

В доводах апеляційної скарги відповідач зазначає, що 06.03.2014 року начальник відділу персоналу ОСОБА_3 отримала усну вказівку начальника Київської митниці Міндоходів ОСОБА_1 щодо надання йому для ознайомлення його особову справу та трудову книжку. В той самий день, а саме 06.03.2014 року ОСОБА_3 занесла до службового кабінету начальника митниці й передала ОСОБА_1 його особову справу та трудову книжку для ознайомлення.

Проте, колегія суддів не бере до уваги вказані доводи, оскільки на підтвердження зазначених обставин не надано жодного належного доказу.

Варто наголосити, що у відповідності до вимог ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких, суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1, 3 ст. 92 КАС України, виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання у справі.

Водночас, відповідачі ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не скористались своїм правом та не заявили клопотання про виклик свідка, який на їх переконання ознайомлював начальника Київської митниці Міндоходів ОСОБА_1 із особовою справою, а також трудовою книжкою, що свідчить про безпідставність зазначених обставин.

Тобто, колегія суддів не приймає до уваги лише пояснення відповідача в якості доказу, адже лише слова не можуть вважатись об`єктивними доказами у справі.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів вкотре наголошує, що належних доказів на підтвердження факту ознайомлення позивача з наказом про звільнення за березень 2014 року, а також видачі трудової книжки саме у день звільнення матеріали справи не містять, як і не містять заяви позивача про звільнення його з посади за згодою сторін.

Крім того, колегія суддів критично ставиться до мотивів апеляційної скарги з приводу того, що судом першої інстанції безпідставно не було залучено до участі у справі Київську митницю ДФС, що стало підставою неможливості надання до суду заяви про звільнення позивача, оскільки позивач перебував на посаді начальника Київської митниці, та особова справа і всі документи щодо проходження позивачем державної служби знаходяться в Київській митниці Міндоходів, з огляду на наступне.

Так, Державна митна служба України як центральний орган виконавчої влади, має можливість витребувати у територіального органу Київської митниці МДС документи, які підтверджують чи спростовують їх позицію, однак відповідач не надав до суду особової справи ОСОБА_1 , а лише зазначив про можливу їх наявність у Київській митниці, що вкотре свідчить про невжиття заходів та не надання доказів для підтвердження правомірності винесення спірного наказу.

Варто зазначити, що в матеріалах справи міститься лист Державної фіскальної служби України №6/99-99-08-01-16 від 12.11.2020 року, зі змісту якого вбачається, що особова справа ОСОБА_1 , а також його заява про звільнення відсутні як в архіві Державної фіскальної служби України, так і в архівах Київської митниці Міндоходів та Київської митниці ДФС, що свідчить про необґрунтованість клопотання апелянта стосовно залучення до участі у справі Київську митницю ДФС.

За таких обставин, відповідачем не доведено правомірності прийнятого ним наказу, та не надано до суду достатніх, беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його вимоги апеляційної скарги.

На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що при розгляді справи не знайшов свого підтвердження факт написання ОСОБА_1 заяви про звільнення за згодою сторін, як і факт ознайомлення позивача з наказом про звільнення, а також видачі трудової книжки саме у день звільнення. У матеріалах справи такі підтвердження відсутні, а зазначені апелянтом твердження не знайшли обґрунтування під час розгляду справи.

Враховуючи вказані норми Кодексу законів про працю України, з урахуванням того, що станом на момент прийняття наказу позивач перебував у відпустці, тобто не працював, з урахуванням того, що звільнення мало місце через припинення трудового договору з підстави, передбаченої п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, приймаючи до уваги те, що трудову книжку позивач не отримав, а копію спірного наказу отримав представник позивача лише 24.11.2020 року, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що відповідачем не було дотримано вимоги ст. 47 Кодексу законів про працю України, що свідчить про протиправність дій Державної митної служби України, а тому спірний наказ про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, прийнято всупереч чинному законодавству, без відповідної згоди позивача, в односторонньому порядку, що свідчить про його наявність підстав для скасування наказу від 11 березня 2014 №553-о про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Київської митниці Міністерства доходів і зборів України за угодою сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 235 КЗпП, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З огляду на вищевказані обставини, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що належним та ефективним способом захисту прав та інтересів позивача є поновлення позивача на посаді начальника Київської митниці Державної митної служби України.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 у силу вимог частини першої статті 235 КЗпП України, є підставою для його поновлення на попередній роботі, а саме на посаді начальника Київської митниці Державної митної служби України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 03.06.2020 у справі № 817/3431/14, та від 14.07.2020 у справі №809/1466/15, яка враховується судом при розгляді і вирішенні даної адміністративної справи в силу положень ч.5 ст. 242 КАС України.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності поновлення позивача саме на посаді начальника Київської митниці Державної митної служби України, оскільки ОСОБА_1 був звільнений наказом Міністерства доходів і зборів України з посади начальника Київської митниці Міндоходів.

Варто зазначити, що за період 2014 - 2020 років Міністерство доходів і зборів України було реорганізовано у Державну фіскальну службу, а згодом у Державну митну службу та Державну податкову службу.

В разі реорганізації підприємства рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 р. № 160 «Про утворення Державної фіскальної служби» утворено Державну фіскальну службу як центральний орган виконавчої влади, реорганізувавши Міністерство доходів і зборів шляхом перетворення,

Постановою Кабінету Міністрів України від 06 серпня 2014 року № 311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» створено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної фіскальної служби України, реорганізовано територіальні органи Міністерства доходів і зборів шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної фіскальної служби України.

Постановою КМУ від 18 грудня 2018 р. № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» реорганізовано ДФС шляхом поділу на Державну податкову та Державну митну служби як окремих центральних органів виконавчої влади, які забезпечуватимуть реалізацію політики у податковій та митній сферах.

Враховуючи вищевикладене, саме Державна митна служба є правонаступником Державної фіскальної служби, яка була правонаступником Міністерства доходів і зборів, та саме Державна митна служба має на даний момент в своєму штатному розписі таку посаду як «Начальник Київської митниці ДМС», яка є аналогічною до посади яку я обіймав на момент звільнення, а саме «Начальник Київської митниці Міндоходів». При цьому, в структурі ДФС залишилися лише податкова міліція та її персонал. Посад аналогічних посаді Начальник митниці в штаті ДФС не має взагалі.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Також, судом зазначається, що відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції виходячи із тексту апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, ЄСПЛ у п. 36 по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Державної митної служби України залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 12 липня 2021 року.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Біла Л.М. Курко О. П.