Справа № 480/1248/21
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2021-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2021 р.Справа № 480/1248/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Чалого І.С.,

суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,

за участю секретаря судового засідання Сузанського О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.04.2021, головуючий суддя І інстанції: О.О. Осіпова, м. Суми, повний текст складено 21.04.21 по справі № 480/1248/21 за позовом ОСОБА_1 до Департамента соціального захисту населення Сумської міської ради, Департамент цивільного захисту населення Сумської обласної державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради, третя особа: Департамент цивільного захисту населення Сумської обласної державної адміністрації, в якій просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови йому у встановленні статусу та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни; зобов`язати відповідача прийняти рішення щодо встановлення йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видати посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до діючого законодавства.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 21.04.2021 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Звертає увагу, що судом першої інстанції в обґрунтування відмови було покладено норми Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а саме п. 9 ч.2 ст. 7 цього Закону, де визначено, що до інвалідів війни належать інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а позивачем не було надано документального підтвердження про те, що позивач в той час був направлений на ліквідацію саме в складі формувань Цивільної оборони. Також зазначив, що при розгляді справи судом не було взято до уваги той факт, що навіть в час ліквідації аварії на ЧАЕС не видавалися розпорядчі документи про комплектування спеціальних формувань Цивільної оборони, в той же час залучення зведеного загону до формувань Цивільної оборони, за змістом нормативно-правових актів, чинних на час виникнення аварії на Чорнобильській АЕС, формування Цивільної оборони створювалися саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварії, катастроф і стихійних лих. Участь Цивільної оборони у виконанні завдань виробничого характеру у звичайному режимі роботи не передбачались. Таким чином, громадяни, які виконували роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС залучалися до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони. Також апелянт вказав, що згідно норм законодавства, що діяло на момент аварії на Чорнобильській АЕС, на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях до складу Цивільної оборони в обов`язковому порядку зараховувалося все працездатне населення, а приписи п.9 ч.2 ст.7 Закону України №3551-Х11 "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не містять вимог, які визначають порядок та форму залучення осіб до складу формувань Цивільної оборони. Наголошує, що в даній справі достатньо документів, які підтверджують статус позивача як учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та встановлення інвалідність внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань Цивільної оборони.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що, умовами набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини 2 статті 7 Закону, є настання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони. Зауважив, що на позивача як на особу, яка брала участь в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", однак для набуття статусу інваліда війни (з підстав, встановлених пунктом 9 частиною 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") окрім факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, зазначений Закон містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони. Посилається на аналогічний висновок Верховного Суду у постанові від 27.02.2019 по справі № 818/26/18, де відповідачем був департамент.

Представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримала доводи апеляційної скарги, просила скаргу задовольнити.

У судове засідання суду апеляційної інстанції інші учасники справи не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, відповідно до ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) , не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та має посвідчення учасника наслідків ліквідації на Чорнобильській АЕС у 1986 році (категорія 1).

Позивачу встановлено другу групу інвалідності, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 АЛЕ № 756704 від 26.11.2020 та експертним висновком міжвідомчої експертної комісії про встановлення причинного зв`язку хвороб, що призвели до інвалідності та смерті в з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС

В грудні 2020 року позивач звернувся до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради про встановлення статусу особи з інвалідністю в наслідок війни та видачі відповідного посвідчення.

29.12.2020 листом № 12.01 -27/10351/09 відповідач повідомив йому про відмову у наданні статусу особи з інвалідністю в наслідок війни та видачі відповідного посвідчення, оскільки в жодному з наданих йому документів немає прямого підтвердження у вигляді наказу чи розпорядження про залучення його до формувань Цивільної оборони, тому департамент на сьогодні позбавлений можливості позитивно вирішити питання встановлення йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

Вважаючи таку відмову у встановленні позивачу відповідного статусу протиправною, останній звернувся до адміністративного суду з цією позовною заявою.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони позивачем не надано. За відсутності доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, достатніх підстав для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни за правилами п.9 ч.2 ст.7 Закону №3551-XII немає.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із пунктом 9 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (надалі - Закон № 3551-ХІІ) до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать зокрема особи з інвалідністю з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Отже, умовами набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни з підстав, передбачених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ є, по-перше, настання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; по-друге, участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Відповідно частини першої статті 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-XII учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 7, 10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 визначено, що Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, Посвідчення учасника війни і відповідні нагрудні знаки, Посвідчення члена сім`ї загиблого видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад за місцем реєстрації громадянина. Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР № 1111 від 18.03.1976 та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06.06.1975№ 90 визначено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювалися для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Відповідно до пункту 24 розділ 3 Положення про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженого наказом начальника Цивільної оборони СРСР від 6 червня 1975 року № 90 формування цивільної оборони можуть бути використані в мирний час для боротьби з масовими лісовими пожежами, ліквідацією наслідків стихійних лих, великих аварій і катастроф. Кількість цих формувань та їх загальна чисельність встановлюється радами міністрів союзних автономних республік, обласними виконкомами з врахуванням приблизного розрахунку створення невоєнізованих формувань.

Розробка штату та табелів формувань здійснюється у відповідності з доданої до положення організаційно-штатної структури формування та нормами оснащення (табелізації) цих формувань (п. 31 розд.6 Положення).

Згідно із пунктами 22, 23, 25 частини 3 розділу І Статуту формувань і військ Цивільної оборони, затвердженого начальником Цивільної оборони СРСР від 27.03.1967 (далі - Статут) силами цивільної оборони є формування, утворені з працівників та службовців об`єктів народного господарства, та військові частини цивільної оборони. Формування цивільної оборони створюються на підприємствах народного господарства, установах і навчальних закладах, в колгоспах та радгоспах згідно штату та оснащуються згідно табелю. Вони комплектуються за виробничим принципом із працівників, службовців, колгоспників, учнів та іншого працездатного населення. До формувань цивільної оборони можуть входити: загони, команди, групи, бригади, дружини і ланки різного призначення. Формування поділяються на об`єктові та спеціального призначення. До формувань спеціального призначення входять: медичні, протипожежні, інженерні, протирадіаційного і протихімічного захисту, охорони громадського порядку, енергетики, зв`язку, комунально-технічні, автотранспортні, захисту тварин і рослин, які створюються на базі відповідних підприємств, установ, організацій та навчальних закладів.

Відповідно до підпунктів 21, 22 частини 2 розділу 1 Настанов про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (сільському та сільськогосподарському об`єкті народного господарства), затверджених наказом начальника Цивільної оборони СРСР заступником Міністра оборони СРСР від 29.076.1976 № 92 (далі - Настанови) силами цивільної оборони району, призначеними для виконання покладених на них завдань, є формування цивільної оборони, а також організації та установи міністерств, відомств та виконавчих комітетів Ради депутатів працюючих, які задіяні у вирішенні завдань згідно з планом цивільної оборони. Формування цивільної оборони створюються в мирний час на всіх підприємствах, в організаціях, установах, навчальних закладах району для проведення рятувальних робіт в осередках ураження та зонах катастрофічного затоплення, а також для проведення інших заходів цивільної оборони. Вони комплектуються із працівників, службовців (колгоспників), студентів, учнів та іншого працездатного населення. У формування можуть бути зараховані в обов`язковому порядку громадяни СРСР: чоловіки у віці від 16 до 60 років та жінки від 16 до 55 років, за виключенням військовозобов`язаних, які мають мобілізаційні приписи, інваліди І и ІІ групи, вагітні жінки та жінки, які мають дітей до 8 років, а також жінки з середньою та вищою медичної освітою, які мають дітей до 2 років.

З аналізу вказаного вище Положення, Статуту та Настанов слідує, що формування цивільної оборони створювались на базі підприємств, установ, організацій і навчальних закладів, згідно спеціально розробленого штату та табелю цих формувань. Кількість формувань цивільної оборони та їх загальна чисельність встановлювалась, в тому числі, радами міністрів союзних автономних республік, обласними виконкомами з врахуванням приблизного розрахунку створення невоєнізованих формувань. До формувань цивільної оборони могли входити: загони, команди, групи, бригади, дружини і ланки різного призначення, які створювались на базі відповідних підприємств, установ, організацій та навчальних закладів. Вони комплектувалися із працівників, службовців (колхозників), студентів, учнів та іншого працездатного населення. В формування могли бути зараховані в обов`язковому порядку громадяни СРСР: чоловіки у віці від 16 до 60 років та жінки від 16 до 55 років, за виключенням військовозобов`язаних, які мали мобілізаційні приписи, інваліди І и ІІ групи, вагітні жінки та жінки, які мають дітей до 8 років, а також жінки з середньою та вищою медичної освітою, які мають дітей до 2 років.

Вказані вище нормативні документи не містять приписів, що до формувань цивільної оборони входили всі працівники підприємств, установ, організацій. Формування цивільної оборони створювались на базі підприємств, установ, організацій, а чисельність вищевказаних формувань встановлювалась рішенням обласних виконкомів у відповідності до спеціально розробленого штату та табелю цих формувань.

Відповідно до підпунктів 14, 16, 18 частини 1 розділу 1 Настанов основними завданнями цивільної оборони об`єктів є, зокрема, навчання з цивільної оборони працівників і службовців (колгоспників), які не ввійшли в склад формувань. При начальнику цивільної оборони створюється штаб. Штаб повинен, зокрема, проводити підготовку формувань та навчання з цивільної оборони робітників та службовці, які не ввійшли до складу формувань. Штаб цивільної оборони об`єкту (колгоспа, радгоспа) створюється з посадових осіб згідно наказу начальника цивільної оборони об`єкту. До нього входить: начальник штаба, два-три робітника з оперативних питань, підготовки формувань та навчання населення, а також спеціалісти, які одночасно є начальниками відповідних служб цивільної оборони.

Зміст вищевказаних норм на противагу доводам апеляційної скарги підтверджує висновки, що до складу формувань цивільної оборони входили не всі працівники підприємств, установ, організацій.

Як убачається із матеріалів справи, позивач, працюючи в Сумському облпідприємстві "Ремпобуттехніка", згідно наказу № 32-К від 10.05.1986 був направлений в розпорядження Київського облпобутуправління для ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Згідно експертного висновку Центральної міжвідомчої комісії № 77 від 25.06.2020 на предмет встановлення причинного зв`язку хвороб, інвалідності і смерті з дією іонізуючого випромінюванння та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, позивачу підтверджено захворювання, пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та встановлено групу інвалідності, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 АЛЕ № 756704 від 26.11.2020.

Ці обставини свідчать про те, що на позивача як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом № 796-ХІІ. Водночас, для набуття статусу інваліда війни (з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ), окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (стосовно позивача цей факт встановлено) Закон № 3552-ХІІ містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Подані позивачем документи щодо набуття статусу інваліда війни належним чином підтверджують його статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та настання інвалідності у зв`язку з тим, що він брав участь у таких заходах. Утім, належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони позивач не надав. Ця обставина є істотною, позаяк в протилежному випадку статус інваліда війни (на підставі пункту 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ) поширюватиметься на всіх, хто належать до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків та, відповідно, мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (підпункт 1 частини першої статті 9 Закону № 796-ХІІ).

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права в аналогічних правовідносинах, викладена Верховним Судом у постановах від 07.06.2018 у справі № 377/797/17, від 21.08.2018 у справі № 279/2285/16-а, від 15.05.2019 у справі 816/851/18, від 18.09.2019 у справі № 674/450/17, від 19.09.2019 у справі № 756/8323/16-а, від 20.12.2019 у справі № 315/594/15-а (2-а/315/29/15), від 26.02.2020 у справі № 377/196/17, від 14.05.2020 у справі №686/20301/16-а , від 15.06.2020 у справі №822/225/18, від 16.06.2021 у справі № №810/372/18, які в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Колегія суддів звертає увагу на те, що статус інвалідів війни розповсюджено на осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони на підставі Закону України Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 1770-IV від 15.06.2004.

З пояснювальної записки до проекту цього Закону вбачається, що до категорії осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, законодавець запропонував відносити вузьку категорію осіб (1300 чоловік), які з перших днів аварії разом з військовослужбовцями виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення у складі мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню.

Позивач не брав участі у загонах спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, а тому не може бути визнаний особою з інвалідністю внаслідок війни саме на підставі пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 04 квітня 2019 року у справі № 363/1489/17.

З огляду на наведене вище колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що за відсутності доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, достатніх підстав для набуття статусу інваліда війни за умов, установлених пунктом 9 частини другої ї статті 7 Закону № 3551-ХІІ, у позивача немає, а відповідач, відмовляючи у задоволенні заяви позивача, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законами України.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 № 201-78 (ДСК), Положення про невоєнізовані формування Цивільної оборони і норми щодо оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами, затвердженого наказом начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 № 90 (ДСК) та Уставу формувань і військ цивільної оборони, затвердженого наказом начальника ЦО СРСР від 27.03.1967 (ДСК), Настанову про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (сільському) на сільськогосподарському об`єкті народного господарства, затверджену наказом начальника ЦО СРСР заступника Міністрів оборони СРСР від 29.06.1976 № 92, оскільки цими нормативними актами встановлено загальні положення функціонування системи цивільної оборони в СРСР (на всій його території), однак, самі по собі вони не є доказом включення позивача у формування Цивільної оборони та участь його у складі цих формувань у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Доводи позивача в апеляційній скарзі на те, що ст. 10 Закону № 796 не виділяє в окрему категорію осіб, з посиланням на їх участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань Цивільної оборони, оскільки всі особи, що перебували на той час в зоні Чорнобильської катастрофи відносились до учасників таких формувань та посилання на особливості структури Цивільної оборони СРСР, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Дані посилання позивача не доводять факту того, що позивач приймав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Як вже було зазначено вище, крім формувань Цивільної оборони, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженням керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

Аргументи позивача про наявність достатніх доказів, що підтверджують його залучення до складу формувань Цивільної оборони, в тому числі тих, що долучені ним до апеляційної скарги (лист Державної служби України з надзвичайної ситуації від 11.01.2020 № 16-452/162, розсекречена довідка о контрозвідувальном забезпеченні заходів по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС від 29.07.1986, наказу директора Сумського облпідприємства "Ремпобуттехніка" № 32 -к від 10.05.1986), а також те, що судом першої інстанції не надано оцінку наказу Управління побутового обслуговування населення Виконкому Сумської облради № 178 від 11.07.1986, який підтверджує роботу позивача по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в травні 1986 року саме на пересувному санітарно-помивочному пункті, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Так, лист Державної служби України з надзвичайної ситуації від 11.01.2020 № 16-452/162, розсекречена довідка о контрозвідувальном забезпеченні заходів по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС від 29.07.1986 не є належними і достатніми доказами для підтвердженням участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони, адже не є розпорядчими документами по лінії Цивільної оборони про залучення підприємства, в якому працював позивач, до формувань Цивільної оборони, та не містить відомостей по підприємству про залучення персонально позивача до складу зазначеного формування.

Колегія суддів ще раз наголошує на імперативності врахування висновків щодо правозастосування, які висловлені Верховним Судом у аналогічних судових справах.

Так, у постанові від 27.02.2019 № 818/26/18 Верховний Суд погодився з доводами відповідача (Департаменту соціального захисту населення) про те, що належним доказом, який підтверджує залучення позивача до складу формувань Цивільної оборони є розпорядчий документ (наказ чи розпорядження) штабу цивільної оборони щодо залучення його до формувань Цивільної оборони та відомості про роботу, яку позивач виконував під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а саме у складі невоєнізованого формування Цивільної оборони.

Такі докази в матеріалах цієї справи відсутні.

На противагу аргументам позивача, колегія суддів звертає увагу на те, що ані в наказі директора Сумського облпідприємства "Ремпобуттехніка" № 32 -к від 10.05.1986, ані в наказі Управління побутового обслуговування населення Виконкому Сумської облради № 178 від 11.07.1986 відсутні відомості про залучення підприємства та /або позивача до складу формувань Цивільної оборони, а містять лише відомості про те, що позивач приймав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в складі пересувного санітарного пункту та що його було відряджено для надання практичної допомоги Киівському облбіитуправлінню, що не тотожним відомостям про залучення до складу формувань Цивільної оборони.

Отже, за встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно установив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Ураховуючи положення статті 139 КАС України, підстави для зміни розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.04.2021 по справі № 480/1248/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді І.М. Ральченко В.В. Катунов
Повний текст постанови складено 13.07.2021.