Справа № 360/2777/20
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2021-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року справа №360/2777/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Сіваченка І.В.,

за участю секретаря судового засідання Антонюк А.С.,

за участю представника позивача Христенко М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Христенко Марини Сергіїни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2021 року у справі №360/2777/20 (головуючий І інстанції Тихонов І.В., повний текст рішення складено 08.02.2021 року у приміщенні суду за адресою: вул. Добровольського, 1, м. Слов`янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Управління поліції охорони в Луганській області про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні, -

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління поліції охорони в Луганській області, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні;

- стягнути з відповідача на користь позивача одноразову грошову допомогу при звільненні, яка становить 55108,93 грн. (11601,88 x 19 x 0,25);

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні;

- стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, яка вираховується з розрахунку, що 769,85 грн. - середньоденна сума заробітку, помножити на кількість днів затримки розрахунку з 03 червня 2020 року, дня звільнення по день постановлення судового рішення;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення АТО на території Луганської області за період з 07.11.2015р. по 30.04.2018р.;

- зобов`язати відповідача нарахувати позивачу та сплатити таку винагороду, з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів;

- стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 19 000 грн.

- стягнути з відповідача на користь позивача суму відшкодування витрат, пов`язаних із наданням йому правової допомоги в сумі 3000 грн. (т.1, а.с. 1-10).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління поліції охорони в Луганській області щодо не проведення нарахування та виплати в день звільнення 03 червня 2020 року ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні за власним бажанням в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 19 повних календарних років служби. Зобов`язано Управління поліції охорони в Луганській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні за власним бажанням в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 19 повних календарних років служби. Стягнено з Управління поліції охорони в Луганській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 3000 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнено за рахунок бюджетних асигнувань Управління поліції охорони в Луганській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 840,80 грн. та витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги, у сумі 1800 грн. (т.1, а.с. 231-241).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині розміру невиплаченої позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні та стягнути фіксовану суму одноразової грошової допомоги 55108,93 грн.; скасувати рішення в частині розміру стягнення компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку, ухваливши сплатити компенсацію середнього заробітку із розрахунку середньоденного заробітку 769,85 грн. з 03 червня 2020р. по день постановлення судового рішення; стягнути на користь позивача суми сплаченого судового збору у розмірі 840,80 грн., моральну шкоду 19000 грн..

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник позивача посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Вважає, що судом першої інстанції безпідставно було відмовлено у виплаті повної суми компенсації, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Суд першої інстанції, не вдаючись у надані розрахунки середньоденної заробітної плати, постановив виплатити позивачеві тільки 3000 грн.. На думку позивача, суд безпідставно вийшов за рамки своїх повноважень, призначаючи з застосуванням принципу «співмірності» на користь позивача лише 3000 грн. Окрім того, судом першої інстанції безпідставно було частково відшкодовані витрати на правову допомогу (т.2, а.с. 1-4).

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до приписів статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач є учасником бойових дій, про що свідчить посвідчення серії НОМЕР_1 від 07.10.2015 (т.1, а.с. 29).

Позивач у період часу: з 20.11.2000р. по 24.04.2002р. проходив службу у Збройних силах України; з 14.10.2002р. по 06.11.2015р. проходив службу в органах внутрішніх справ; з 07.11.2015р. по 03.06.2020р. проходив службу в Національній поліції України; з 04.06.2020р. прийнятий на службу до судової охорони, що підтверджується копією трудової книжки позивача (т.1, а.с. 21-22).

Згідно наказу Національної поліції охорони в Луганській області від 01.06.2020р. № 46 о/с "По особовому складу" старшого сержанта поліції ОСОБА_1 молодшого інспектора групи реагування Лисичанського міського відділу Управління поліції охорони в Луганській області звільнено зі служби за власним бажанням, з 03.06.2020р., з виплатою компенсації за 18 діб невикористаної чергової відпустки за фактично відпрацьований час у 2020 році. Вислуга років на день звільнення становить 19 років 00 місяців 28 днів - в календарному вирахуванні та 09 років 07 місяців 14 днів - в пільговому обчисленні (без урахування календарної вислуги) (т.1, а.с. 28).

Наказом Управлінні поліції охорони в Луганській області «По особовому складу» від 27 серпня 2020 року № 75 о/с внесено зміни до наказу від 01.06.2020р. № 46 о/с, виклавши відповідні пункти в наступній редакції: «відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» звільнено зі служби (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій)) старшого сержанта поліції ОСОБА_1 (0027139) молодшого інспектора групи реагування Лисичанського міського відділу Управління поліції охорони в Луганській області, 03.06.2020р. Виплатити грошову компенсацію за 18 діб невикористаної відпустки за фактично відпрацьований час у 2020 році.

Права на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції не набув. Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 19 років 00 місяців 28 днів, час служби у пільговому обчисленні (без урахування календарної вислуги): 09 років 07 місяців 14 днів. Підстава: перехід 4 червня 2020 у встановленому порядку на роботу до Територіального управління Служби судової охорони у Луганській області (т.1, а.с. 98).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року (набрало законної сили 05.01.2021р.) визнано протиправним та скасовано наказ Управління поліції охорони в Луганській області від 27 серпня 2020 року № 75 о/с «По внесення змін до наказів» в частині внесення змін до наказу Управління поліції охорони в Луганській області від 01 червня 2020 року № 46 о/с щодо старшого сержанта поліції ОСОБА_1 , в якому змінені підстави його звільнення. Рішення набрало законної сили 05 січня 2021 року (т.1, а.с. 214-220).

Листом від 15 червня 2020 року за вихідним номером 1138/43/32/5/01-2020 Управління поліції охорони в Луганській області на запит позивача надало відповідь, що станом на 15.06.2020 заборгованість з боку підприємства відсутня (т.1, а.с. 31).

Відповідно до довідки від 02.07.2020р. № 1269/43/32/8/07-2020 позивачу нараховано грошове забезпечення за два місяці перед звільненням зі служби (квітень, травень 2020) у сумі 23095,69 грн. при розрахунку грошового забезпечення нараховано суму в розмірі 11493,81 грн. (за квітень), 11601,88 грн. (за травень), яка складалась з: посадовий оклад - 1800,00 грн. (квітень та травень), оклад за спецзванням - 1000,00 грн. (квітень та травень), надбавка за стаж служби в поліції - 980,00 грн. та 1070,32грн., доплата за роботу у нічний час - 210,00 грн. та 211.26 грн., індексація - 760,92 грн., премія щомісячна - 4989,60 грн., компенсація втрати частини ПДФО - 1753,29 грн. та 1769,78 грн. З нарахованої суми грошового забезпечення утримано: податок з доходів фізичних осіб- 3523,07 грн., військовий збір - 293,59грн.. Сплачено 19279,03 грн. (т.1, а.с. 33).

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Щодо вимог позивача про стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 55108,93 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Суд першої інстанції зобов`язав Управління поліції охорони в Луганській області здійснити нарахування та виплату позивачеві одноразову грошову допомогу при звільненні за власним бажанням в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 19 повних календарних років служби.

Відповідно до пункту 23 розділу І Порядку № 260 поліцейським, які звільняються зі служби в поліції та в установленому порядку мають право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, нарахування такої допомоги здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер, та премій, установлених на день звільнення.

При цьому до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні не включається винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, антитерористичних операціях та інших заходах в умовах особливого періоду.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

Згідно з пунктом 3 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за №669/28799 (далі - Порядок №260) грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто, виходячи з приписів наведених норм нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні, здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер, та премій, установлених на день звільнення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем безпідставно розмір одноразової грошової допомоги при звільненні був обчислений виходячи із середньоденної заробітної плати за два останніх місяця перед звільненням 769,85 грн..

Згідно довідки від 09.07.2021р. №1433/43/32/5/01-2-2021 місячне грошове забезпечення позивача з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер, та премій, установлених на день звільнення, складає 8979,14 грн., а саме: посадовий оклад 1800 грн., оклад за спецзванням 1000 грн., надбавка за стаж служби в поліції 40% - 1070,32 грн., премія щомісячна 132% - 5108,82 грн..

Таким чином, розмір одноразової грошової допомоги при звільненні - 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 19 повних календарних років служби, становить 42650,92 грн. (8979,14 грн. х 25% х 19) .

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні підлягають частковому задоволенню в сумі 42650,92 грн..

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки; вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум; відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно частини 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, в якій зазначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 викладені наступні правові висновки: «Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.»

Необхідність застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, також викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Процедура нарахування середнього заробітку працівника визначається за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За правилами пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до довідки від 02.07.2020р. № 1269/43/32/8/07-2020 позивачу нараховано грошове забезпечення за два місяці перед звільненням зі служби (квітень, травень 2020 року) у сумі 23095,69 грн.. Середньоденне грошове забезпечення за два місяці, що передують звільненню складає 378,62 грн. (23095,69 грн.: 61 календарних днів).

День звільнення позивача 03.06.2020р. вважається останнім днем служби. Період нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні складає з 03.06.2020р. по 01.02.2021р. (дата постановлення судового рішення).

Згідно довідки від 089.07.2021р. №1437/43/32/5/01-2021 позивачеві при звільненні було нараховано 14135,32 грн..

Як встановлено вище, розмір несвоєчасно сплаченої позивачеві суми грошової допомоги при звільненні складає 42650,92 грн..

Таким чином, загальний розмір сум, які підлягали виплаті позивачу при звільненні, становить 56786,24 грн..

Відтак, розмір несвоєчасно сплаченої суми складає:

42650,92 грн. 75,10% від загальної суми, що належала виплаті при звільненні (42650,92 грн. / 56786,24 грн. х100), кількість днів затримки 243, компенсація за затримку розрахунку при звільненні становить 69095,50 грн.(середньоденний заробіток 378,62 грн . х 243 днів х75,10% ).

Однак, враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності за статтею 117 Кодексу законів про працю України та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив зменшити розмір відшкодування, враховуючи наступні критерії: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення законодавством, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При аналізі та застосуванні статті 117 Кодексу законів про працю України колегією суддів врахована правова позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.

Так, в справі, що розглядається, тривалість періоду затримки пов`язана також з існуванням спору між сторонами щодо підстав звільнення позивача зі служби.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року (набрало законної сили 05.01.2021р.) визнано протиправним та скасовано наказ Управління поліції охорони в Луганській області від 27 серпня 2020 року № 75 о/с «По внесення змін до наказів» в частині внесення змін до наказу Управління поліції охорони в Луганській області від 01 червня 2020 року № 46 о/с щодо старшого сержанта поліції ОСОБА_1 , в якому змінені підстави його звільнення.

Під час розгляду справи судом не було встановлено, що невиплата відповідачем належних позивачеві сум була обумовлена проявом грубого свавілля. Колегією суддів також враховано, що платіжним дорученням від 01.03.2021р. №171636 відповідачем було перераховано позивачеві сума одноразової грошової допомоги при звільненні.

З огляду на встановлені обставини та з метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно було зменшено розмір середнього заробітку, визначивши його в загальній сумі 3 000 грн..

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 19000 грн. суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Верховним судом у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17 зазначено, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

В постанові Верховного Суду від 10.04.2019р. у справі №464/3789/17 викладена правова позиція, згідно якої виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2ст. 77 КАС України).

У своєму позові позивач вказує на факт протиправної поведінки відповідача щодо порушення його трудових прав незаконним звільненням, а відтак і причинного зв`язку з виникненням у нього моральних страждань.

Проте, позивачем не доведено, в чому безпосередньо полягає завдана йому моральна шкода, та з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Суд зазначає, що сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20 лютого 2018 року в справі № 818/1394/17.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 19000 грн..

Щодо доводу апелянта, що судом першої інстанції безпідставно було частково відшкодовані витрати на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до ч. 1, ч.3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, фактично понесені стороною, на користь якої ухвалено судове рішення в адміністративній справі, витрати на правову допомогу у такій справі підлягають компенсації за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на підставі рішення суду.

На підтвердження всіх здійснених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: договір про надання правничої допомоги від 17.06.2020 року №06/20/01, акт приймання-передачі наданих послуг №01 від 19.07.2020 року на суму 3000,00 грн., банківські документи щодо переказу за адвокатські послуги (т.1, а.с. 13-14, 42, 44-51).

Згідно акту приймання-передачі наданих послуг №01 від 19.07.2020 року, виконавець надав юридичні послуги щодо підготовлення до подання до суду позовної заяви та складання адвокатських запитів у кількості 4 шт.

Апеляційний суд зазначає, що він не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг та умовами договору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема ,заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з огляду на співмірність та реальність, належить стягнути частину понесених ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 1800,00 грн.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Згідно ч. 1, ч.3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1261,20 грн. З огляду на часткове задоволення позову, на користь позивача необхідно стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 420,40 грн.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Христенко Марини Сергіїни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2021 року у справі №360/2777/20 - задовольнити частково.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2021 року у справі №360/2777/20 - змінити.

Абзац третій резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції: «Зобов`язати Управління поліції охорони в Луганській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні за власним бажанням в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 19 повних календарних років служби в сумі 42650,92 грн. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів)».

В іншій частині рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2021 року у справі №360/2777/20 - залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління поліції охорони в Луганській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 420,40 грн.. (чотириста двадцять грн.) 40 копійок.

Повне судове рішення 13 липня 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.В. Сіваченко