Справа № 540/46/21
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2021-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
______________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2021 р.м.ОдесаСправа № 540/46/21
Головуючий в 1 інстанції: Василяка Д.К.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д.

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Скадовської міської ради на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Скадовської міської ради про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

05.01.2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся Херсонського окружного адміністративного суду з позовом до Скадовської міської ради, в якому просив суд стягнути з відповідача 33755,40 грн. компенсації за невикористані дні відпустки та 22982,40 грн. компенсації за несвоєчасну виплату всіх сум належних працівнику при звільнені.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він з 16.12.2010 року працював у Складовській міській раді, а з 24.11.2015 року на посаді секретаря Скадовської міської ради, з якою був звільнений з 03.12.2020 року на підставі ч. 1 т. 50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Позивач вказував, що в розпорядженні Скадовського міського голови №243-ос від 03.12.2020 року було визначено до виплати, окрім іншого, компенсація за 109 днів невикористаної відпустки, проте при остаточному розрахунку, якій відбувся із затриманням 11.12.2020 року, позивачу була виплачена компенсація лише за 62 дні невикористаної відпустки. Несвоєчасний розрахунок при звільненні та невиплата компенсації за всі дні невикористаної відпустки позивач вважав протиправними.

Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суд від 13.04.2021 року було закрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідача 33755,40 грн. компенсації за невикористані 47 днів відпустки, відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 238 КАС України, оскільки відповідач надав докази сплати позивачу 28.01.2021 року компенсації за невикористані 47 днів відпустки в сумі 33755,40 грн.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суд від 14.04.2021 року, ухваленим в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження, частково задоволений адміністративний позов:

- зобов`язано Скадовську міську раду Скадовського району Херсонської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені по день фактичного розрахунку, а саме за період з 03.12.2020 по 28.01.2021 року у сумі 40937,40 грн.;

- стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Скадовської міської ради Скадовського району Херсонської області в державний бюджет України судовий збір у розмірі 908,00 грн.;

- стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Скадовської міської ради Скадовського району Херсонської області на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 1000 грн., шляхом безспірного списання.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Скадовська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування положень статей 47, 116 та 117 КЗпП України, позивач просив стягнути 22982,40 грн. за затримку розрахунку при звільненні, але суд першої інстанції стягнув 40937,40 грн.

На думку апелянта стягнута сума є очевидно неспівмірною до заявлених у позові сум до стягнень та характером заборгованості, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині не відповідає критеріям справедливості, пропорційності, обставинам цій справі, які мають юридичне значення для визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних позивачу при звільненні виплат.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові цього суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, відповідно до яких суд, за певних умов, може зменшити розмір відшкодування за затримку розрахунку при звільненні.

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував той факт, що міський бюджет на 2021 рік був прийнятий 24.12.2020 року відповідно до рішення Скадовської міської ради №71, а кошторис виконавчого комітету міської ради на 2021 рік був затверджений 25.01.2021 року, зареєстрований та взятий на облік в УДКСУ у Садовському районі Херсонської області 26.01.2021 року.

Посилається апелянт також і на те, що відповідно до абзацу 4 пункту 2.2. рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012, невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. З посиланням на ст. 9 Цивільного кодексу України та постанови Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі №234/7936/14-ц, від 31.05.2017 року у справі №759/7662/15-ц, апелянт вважає, що спір який виник в цій справі мав розглядатись в порядку цивільного судочинства, проте як його розгляд за правилами адміністративного судочинства призвів до порушення судом першої інстанції вимог ст. 19 КАС України.

Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_1 з 16.12.2010 року був призначений на посаду першого заступника Скадовського міського голови та 24.11.2015 року звільнений з цієї посади. Також з 24.11.2015 року ОСОБА_1 був обраний секретарем Скадовської міської ради та звільнений з цієї посади з 03.12.2020 року у зв`язку із закінченням повноважень. Зазначені обставини підтверджені копією трудової книжки (а.с. 7-12) та не оспорюються учасниками справи.

Відповідно до розпорядження Скадовського міського голови №243-щс від 03.12.2020 року, було вирішено провести виплату позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у загальній кількості 109 днів, за період з 15.12.2010 року по 03.12.2020 року (а.с. 5, 32).

Відповідно до копії розрахунку грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 24.11.2015 року по 03.12.2020 року (а.с. 34) визначена середньоденна заробітна плата в сумі 718,20 грн., та обчислена грошова компенсація за 62 дні невикористаної щорічної відпустки в сумі 44528,40 грн., та після відрахування всіх податків та зборів визначено до виплати 38212,33 грн., яка була фактично виплачена позивачу 11.12.2020 року (а.с. 36, 37).

Також, відповідно до копії розрахунку грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період (а.с. 35) визначена середньоденна заробітна плата в сумі 718,20 грн., та обчислена грошова компенсація за 47 днів невикористаної щорічної відпустки в сумі 33755,40 грн., та після відрахування всіх податків та зборів визначено до виплати 27173,10 грн., яка була фактично виплачена позивачу 28.01.2021 року (а.с. 48, 49).

Вирішуючи спір та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходів з того, що загальна затримка розрахунку при звільненні становить 57 днів, середньоденна заробітна плата 718,20 грн., а тому розмір компенсації за затримку розрахунку при звільнені складає 70937,40 грн., яку відповідач відповідно до ст. 117 КЗпП України зобов`язаний сплатити позивачу.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Відповідно до статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 19 основного Закону встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» №2493-ІІІ від 07.06.2001 року (тут і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 20 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України.

Оскільки Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» не врегульоване питання щодо строків розрахунку при звільненні та компенсації за затримку розрахунку при звільненні, то застосуванню підлягають норми Кодексу законів про працю України.

Відповідно до статті 47 КЗпП України (тут і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

У разі мобілізації власника - фізичної особи свої обов`язки, визначені цією статтею, він повинен виконати протягом місяця після своєї демобілізації без застосування санкцій та штрафів.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України встановлена відповідальність за затримку розрахунку при звільнені.

Так, відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 статті 117 КЗпП України встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Оскільки в цій справі відсутній спір про розміри належних позивачу сум при звільненні, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина 1 статті 117 КЗпП України.

Враховуючи зазначені норми матеріального права, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що в межах спірних правовідносин наявний факт несвоєчасного розрахунку з позивачем під час його звільнення, оскільки такий розрахунок мав бути проведений у день звільнення, який є останнім робочим днем, а саме 03.12.2020 року, проте, як підтверджено матеріалам справи, остаточний розрахунок був проведений лише 28.01.2021 року. Також апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність у відповідача обов`язку, встановленого законом, сплатити позивачу компенсацію за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Проте, апеляційний суд зазначає, що затримка в остаточному розрахунку при звільнені становить 56 календарних днів, а саме з 04.12.2020 року дня наступного за днем, коли повинен був проведений остаточний розрахунок, та до 28.01.2021 року включно тобто по день в якому фактично був проведений остаточний розрахунок. За таких обставин, апеляційний суд зазначає про помилковість обрахунку судом першої інстанції днів затримки розрахунку при звільнені в 57 днів.

Також, апеляційний суд зазначає про помилковість застосування судом першої інстанції розміру середньоденної заробітної плати зазначеного у розрахунках, наданих відповідачем, в сумі в сумі 718,20 грн., оскільки вказана середньоденна заробітна плата була розрахована для виплати компенсації за невикористані дні відпустки.

При цьому апеляційний суд вказує, що Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року (надалі Порядок №100).

Так, відповідно до пункту 2 самої постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року, чинність цієї постанови поширюється на підприємства, установи і організації незалежно від форми власності, а також на фізичних осіб - підприємців та фізичних осіб, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників.

Відповідно до підпункту л) пункту 1 розділу І Порядку №100, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується, окрім іншого, у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Згідно із абз. 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана

відповідна виплата.

Відповідно до абзацу першого пункт 8 розділу IV Порядку №100, Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Апеляційний суд зазначає, що у жовтні та листопаді 2020 року (два місяці, що передують місяцю звільнення), було 61 календарний день.

Відповідно до наданих відповідачем розрахунків (а.с. 34, 35) у жовтні 2020 року позивачу було нарахована заробітна плата в сумі 22119,59 грн., у листопаді 2020 року 21562,50 грн., всього позивачу нарахована заробітна плата за два місяці, що передують місяцю звільнення, в сумі 43682,09 грн., а тому розмір середньоденної заробітної плати становить 716,10 грн.

Оскільки затримка розрахунку при звільнені становить 56 календарних днів (з 04.12.2020 року по 28.01.2021 року включно), то компенсація за таку затримку складає 40101,60 грн. (56х716,10).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про розмір середнього заробітку, який має сплатити відповідач за всі дні затримки розрахунку при звільненні в сумі 40937,40 грн.

Враховуючи викладене апеляційний суд вважає. що оскаржуване рішення суду першої інстанції має бути змінене в частині визначення розміру середнього заробітку, який має сплатити апелянт за всі дні затримки розрахунку при звільненні позивача.

Доводи апелянта щодо неправильного застосування судом першої інстанції статей 47, 116 та 117 КЗпП України, яке на думку апелянта полягає у стягненні розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі більшому ніж просив позивач, апеляційний суд відхиляє, як такі що ґрунтуються на помилковому розумінні зазначених норм матеріального права, оскільки у будь-якому разі суд повинен перевірити розрахунок позивача, та у разі його помилковості, але наявності при цьому правових підстав для задоволення, навести власний розрахунок та визначити суму, яка має бути задоволена.

Також, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта на висновки Верховного Суду, викладені у постанові цього суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, та доводи щодо невідповідності присудженої суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні критеріям справедливості, пропорційності, обставинам цій справі, які мають юридичне значення для визначення такого розміру, з огляду на таке.

Розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 40101,60 грн., 51,23 % від нарахованих та своєчасно не виплачених сум, які належали позивачу до виплати при звільненні (78283,80 грн.), або 61,33% від суми, яка була фактично виплачена із затримкою, що на думку апеляційного суду є співмірним із розміром несвоєчасно виплачених належних позивачу сум та строку на протягом якого відбулась така затримка 56 днів. При цьому апеляційний суд також бере до уваги і той факт, що між сторонами відсутній спір щодо розміру сум, які належали позивачу до виплати при звільнені, оскільки апелянт, до ухвалення рішення по суті спору в цій справі, самостійно здійснив виплату компенсації 47 днів невикористаної відпустки, у зв`язку із чим провадження в справі за цими позовними вимогами було закрито ухвалою суду першої інстанції від 13.04.2021 року, яка у встановленому законом порядку не була оскаржена. Також, апеляційний суд зазначає, що виплата грошової компенсації за 47 днів невикористаної щорічної відпустки відбулась після звернення 05.01.2021 року позивача до суду з цим позовом та після відкриття 06.01.2021 року провадження у справі та отримання 19.01.2021 року Скадовською міської радою копії позовної заяви з додатками та копії ухвали про відкриття провадження у справі (а.с. 1-2, 20, 23, 25).

Відхиляє апеляційний суд, як і суд першої інстанції, посилання апелянта на те, що міський бюджет на 2021 рік був прийнятий 24.12.2020 року відповідно до рішення Скадовської міської ради №71, а кошторис виконавчого комітету міської ради на 2021 рік був затверджений 25.01.2021 року, зареєстрований та взятий на облік в УДКСУ у Скадовському районі Херсонської області 26.01.2021 року. При цьому апеляційний суд зазначає, що обставини затвердження міського бюджету на 2021 рік та кошторису виконавчого комітету міської ради на 2021 рік та його реєстрації в територіальному органу ДКСУ, не має жодного відношення до спірних правовідносин, оскільки апелянт був зобов`язаний провести повний розрахунок при звільненні позивача в останній робочий день, тобто у день звільнення 03.12.2020 року.

Також, помилковими є посилання апелянта, як на рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012, так і на постанови Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі №234/7936/14-ц, від 31.05.2017 року у справі №759/7662/15-ц, в частині того, що спір який виник в цій справі мав розглядатись в порядку цивільного судочинства, проте як його розгляд за правилами адміністративного судочинства призвів до порушення судом першої інстанції вимог ст. 19 КАС України.

Відхиляючи вказані доводи, апеляційний суд зазначає, що відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Робота позивача на посаді секретаря Скадовської міської ради є проходженням служби в органі місцевого самоврядування, тобто публічною службою, а спір щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені є спором з приводу звільнення особи з публічної служби.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині присудження на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, та щодо відсутності правових підстав для зменшення присудженої суми.

У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, але з посилковим обчисленням загальної суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, у зв`язку з чим, відповідно до п. 4 ч. 1 та ч. 2, ч. 4 ст. 317 КЕАС України, апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції має бути змінене в резолютивній частині із зазначенням правильної загальної суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені та з урахуванням ефективності відновлення порушеного права.

Керуючись ст. ст. 3, 8, 19 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-78, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Скадовської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2021 року у справі №540/46/21 змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в такій редакції:

«Стягнути зі Скадовської міської ради (75700, м. Скадовськ, вул. Гагаріна, 63, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені по день фактичного розрахунку, а саме за період з 04 грудня 2020 року по 28 січня 2021 року, в сумі 40101,60 (сорок тисяч сто одна гривня 60 коп.).

В іншій частині рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2021 року у справі №540/46/21 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 13.07.2021 року.

Головуючий суддя Домусчі С.Д.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.