Справа № 580/2235/21
Суддя: Л.В. Трофімова
Дата ухвалення: 2021-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 року справа № 580/2235/21

14 годин 28 хвилини м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі: судді - Трофімової Л.В., за участі секретаря - Безпалого А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу № 580/2235/21

за позовом неповнолітньої дитини ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 ) [позивач - не прибув] в особі ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 ) [ ОСОБА_2 - особисто, законний представник позивача, адвокат Польський М.В. - за ордером]

до Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області (бул. Шевченка, 117, м. Черкаси, 18002, ідентифікаційний код юридичної особи в ) в особі Уманського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області (площа Соборності, 1а, м. Умань, Черкаська область, 20300) [представник відповідача Гайдаш О.В. - за довіреністю]

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Уманської міської ради (20300, Черкаська область, м. Умань, вул. Європейська, 31) [представник третьої особи - не прибув]

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, прийняв рішення.

15.04.2021 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_1 , звернувшись до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області в особі Уманського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, просили:

визнати протиправними дії Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області в особі територіального підрозділу - Уманського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області щодо відмови в оформленні та видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон (проїзного документа дитини) відповідно до постанови Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ, про затвердження Положення про паспорт громадянина України, постанови Верховної Ради України №719- V від 23.02.2007, про затвердження Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області в особі територіального підрозділу Уманського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області оформити та видати паспорт громадянина України для виїзду за кордон (проїзний документ дитини) відповідно до постанови Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ, про затвердження Положення про паспорт громадянина України, постанови Верховної Ради України №719-V від 23.02.2007, про затвердження Положення про паспорт громадянина України для виїзду для кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою від 19.04.2021 відкрито загальне провадження у справі, призначено підготовче засідання на 18.05.2021, 01.06.2021, 11.06.2021. Ухвалою від 11.06.2021 на клопотанням ОСОБА_2 замінено первинного позивача ОСОБА_2 на належного - ОСОБА_1 (в інтересах якого діє законний представник неповнолітньої дитини ОСОБА_2 ), закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 07.07.2021.

В обґрунтуванні позовних вимог зазначено, що у березні 2021 року ОСОБА_1 та його законні представники: мати - ОСОБА_2 і батько ОСОБА_3 звернулись до відповідача про оформлення та видачу паспорту громадянина України для виїзду за кордон відповідно до постанови Верховної Ради України від 23.02.2007 № 719-V, проте відповідач неналежно розглянув заяву, безпідставно відмовив у своєчасному наданні адміністративної послуги, не оформив паспорт або проїзний документ дитини без обробки персональних даних та без застосування засобів цифрової реєстрації, не повідомив про надання необхідних документів для реалізації права на ім`я та права виїзду за кордон, чим допустив непропорційне втручання, позаяк йдеться про порушення принципу поваги до приватного життя суб`єктом персональних даних, шляхом електронної обробки даних у процесі оформлення ID-паспорту. У позові зазначено, що ОСОБА_1 та законний представник ОСОБА_2 сповідують православ`я, тому відмовляються від зняття біометричних даних та заміни імені цифровим кодом - номером. У позові зазначено про неврахування відповідачем висновків Верховного Суду у зразковій справі № 806/3265/17. Позивач та представники позивача у судових засіданнях позовні вимоги підтримали та просили задовольнити позов повністю.

Відповідач позов не визнав, 17.05.2021 подав до суду відзив на позов (а.с.32-41), відповідно до якого зазначив, що у заяві від 13.03.2021 позивач просив оформити паспорт для виїзду за кордон відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 №231 «Про затвердження правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення» (далі - Постанова № 231), що з 01.04.2015 втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №682 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 №152 та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України», тому у відповідача не було підстав для застосування нечинних норм на дату звернення. У відзиві зазначено, що між сторонами було вирішено аналогічний спір, проте з іншою датою звернення у справі №580/2468/20. Представник відповідача у судовому засідання 11.06.2021 просив відмовити у задоволенні позову.

24.05.2021 позивачем подано відповідь на відзив, де зазначено, що застосування відповідачем постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 №152 у частині наявних можливостей отримання паспорта громадянина України для виїзду за кордон лише із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру, на його думку, суперечить резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18.12.2013 №А/RES/68/167 «право на недоторканість приватного життя в цифрове життя», 18.12.2013 №А/RES/69/167 «право на недоторканість приватного життя в епоху цифрових технологій». Відсутність бланків паспортів, відсутність заяви-анкети (відбитків пальців особи) чи заяви про отримання проїзного документа чи паспорта для виїзду за кордон дитини не означає, що орган державної виконавчої влади може відмовити взагалі у оформленні документів та наданні своєчасної і повної відповіді на заяву дитини і батьків (а.с.89-98).

27.05.2021 відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, де зазначено, що висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 806/3265/17 не належать застосуванню у даній справі, позаяк мають різний предмет - йдеться про паспорт громадянина: у справі № 806/3265/17 йшлося про видачу паспорта громадянина України у формі книжечки, натомість у даній справі предметом є паспорт громадянина України для виїзду за кордон (а.с.101-104). У додаткових поясненнях від 01.06.2021 зазначено, що станом на час розгляду справи у суді всі бланки проїзного документа дитини, що перебували у залишку у відповідача - знищено в установленому порядку (а.с.106-109).

Третя особа 10.06.2021 подала пояснення № 11/01-13/356 де просила під час розгляду справи врахувати найкращі інтереси дитини, розгляд справи проводити за відсутності представника третьої особи (а.с.123).

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши повідомлені позивачем та відповідачем, третьою особою доводи/аргументи щодо обставин справи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів сукупно, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково.

Відповідно до частини 1 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Конституцією України передбачено (частина 2 статті 19), що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів. Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Спірні відносини регулюються Конституцією України, Законами України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 №5492-VI (далі - Закон №5492), «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 №3857-ХІІ (далі - Закон №3857), Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 №152 (далі - Порядок №152). Відповідно до статті 28 Цивільного кодексу України ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.

Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН «Право на недоторканність приватного життя в цифрове століття» від 18.12.2013 № A/RES/68/167 передбачено, що визнається глобальний і відкритий характер Інтернету та стрімкий розвиток інформаційно-комунікаційних технологій як однієї з рушійних сил прискорення прогресу на шляху розвитку в його різних формах; закликає всі держави: поважати і захищати право на недоторканність особистого життя, в тому числі в контексті цифрової комунікації; вживати заходів, з тим щоб покласти край порушенням цих прав і створювати умови для запобігання таких порушень; провести огляд своїх процедур, практики і законодавства, що стосуються стеження за повідомленнями, їх перехоплення і збору особистих даних, включаючи масове стеження, перехоплення і збір, в цілях захисту права на недоторканність особистого життя шляхом забезпечення повного і ефективного виконання всіх своїх зобов`язань за міжнародним правом прав людини. Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН «Право на недоторканність приватного життя в епоху цифрових технологій» від 18.12.2014 № A/RES/69/166 підтверджено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції, і право на захист закону від такого втручання чи таких посягань, як це передбачено у ст. 12 Загальної декларації прав людини і у ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права; ті самі права, що людина має в офлайновому середовищі, повинні також захищатися і в онлайновому середовищі, включаючи право на недоторканність приватного життя (йдеться/мається на увазі заборона втручання в приватне життя у тому числі у процесі автоматизованої обробки персональних даних). Постановою Верховної Ради України від 31.03.2016 № 1073-VIII «Про Рекомендації парламентських слухань на тему: «Реформи галузі інформаційно-комунікаційних технологій та розвиток інформаційного простору України»» передбачено Міністерству освіти і науки України: розробити та впровадити програму підвищення обізнаності громадян з питань інформаційної безпеки, кібербезпеки та захисту інформації щодо захисту конфіденційної інформації, зокрема персональних даних, протидії загрозам її несанкціонованого використання; Кабінету Міністрів України: розробити та подати на розгляд Верховної Ради України проекти законів України: нову редакцію Закону України «Про захист персональних даних», в якому передбачити вдосконалення системи захисту персональних даних і моніторингу її ефективності, з огляду на виникнення нових загроз праву на приватність громадян у зв`язку з можливістю профілювання даних про особу, та перехід до міжнародних стандартів захисту інформації та кібербезпеки для державних органів, установ та підприємств будь-якої форми власності; Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України: невідкладно у межах своїх повноважень здійснити заходи з поліпшення діяльності в районі проведення антитерористичної операції, забезпечивши: здійснення заходів щодо вдосконалення нормативної бази з урахуванням міжнародних стандартів інформаційної безпеки та захисту персональних даних.

Відповідно до статті 7 Конвенції про захист осіб у зв`язку з автоматизованою обробкою персональних даних від 28.01.1981, ратифікованої Законом України від 06.07.2010 № 2438-VI встановлено, що для захисту персональних даних, що зберігаються у файлах даних для автоматизованої обробки, уживають відповідних заходів безпеки, спрямованих на запобігання випадковому чи несанкціонованому знищенню або випадковій утраті, а також на запобігання несанкціонованим доступу, зміні або поширенню. Статтею 8 зазначеної Конвенції передбачено, що будь-якій особі надається можливість: з`ясувати існування файлу персональних даних для автоматизованої обробки, його головні цілі, а також особу та постійне місце проживання чи головне місце роботи контролера файлу; отримувати через обґрунтовані періоди та без надмірної затримки або витрат підтвердження або спростування факту зберігання персональних даних, що її стосуються, у файлі даних для автоматизованої обробки, а також отримувати такі дані в доступній для розуміння формі; вимагати у відповідних випадках виправлення або знищення таких даних, якщо вони оброблялися всупереч положенням внутрішнього законодавства, що запроваджують основоположні принципи, визначені у статтях 5 і 6 цієї Конвенції; використовувати засоби правового захисту в разі невиконання передбаченого в пунктах «b» і «c» цієї статті прохання про підтвердження або у відповідних випадках про надання, виправлення або знищення персональних даних. Згідно із статтею 6 Закону України «Про захист персональних даних» від 01.06.2010 № 2297 мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, що регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних. Обробка персональних даних здійснюється відкрито і прозоро із застосуванням засобів та у спосіб, що відповідають визначеним цілям такої обробки. У разі зміни визначеної мети обробки персональних даних на нову мету, яка є несумісною з попередньою, для подальшої обробки даних володілець персональних даних повинен отримати згоду суб`єкта персональних даних на обробку його даних відповідно до зміненої мети, якщо інше не передбачено законом. Склад та зміст персональних даних мають бути відповідними, адекватними та ненадмірними стосовно визначеної мети їх обробки. Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР (далі - Закон № 393) встановлено, що громадяни мають право звернутися до органів державної влади, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.17). ОСОБА_1 17.01.2020 Уманським РВ УДМС України в Черкаській області видано паспорт громадянина України у формі книжечки (а.с.17). 13.03.2021 ОСОБА_1 та його законні представники: мати - ОСОБА_2 , батько - ОСОБА_4 звернулись до Уманського районного відділу УДМС України в Черкаській області із заявою вх.№ 128/1/7113-21 (а.с.21-23), відповідно до якої просили оформити та видати проїзний документ дитини відповідно до постанови № 231, а також прагнули отримати інформацію про необхідність надання додаткових документів, просили повідомити про їх відповідний перелік, умови та форми необхідних документів.

Листом від 19.03.2021 заявників повідомлено (а.с.24), що постанова № 231 втратила чинність, Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 № 152, тому відсутні правові підстави для оформлення та видачі проїзного документа дитини для виїзду за кордон у формі книжечки.

Вважаючи відмову протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Закріплений у Кодексі адміністративного судочинства України принцип диспозитивності передбачає, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Великою Палатою Верховного Суду у справі №640/7310/19 (ЄДРСР 94394125) зазначено: особа, яка вважає, що порушені її права, свободи чи інтереси, і яка у зв`язку із цим звертається за їх захистом до адміністративного суду, має зазначити в позовній заяві: хто, який саме суб`єкт владних повноважень (а якщо відповідачем може бути суб`єкт господарювання, то який саме) порушив її права чи інтереси, яким чином, якими діями (рішенням, бездіяльністю) відбулося втручання в її права, які саме права були порушені, чи належать вони позивачу, які обставини про це свідчать. Закон не передбачає вимог щодо обсягу, повноти чи слушності доводів позовної заяви, але приписує щонайменше сформулювати суть (зміст) порушення, яким чином воно негативно позначилось на правах особи, яка звертається з позовом, яким чином може бути відновлено порушене право. Зміст та обсяг порушеного права та викладення обставин, якими воно підтверджується, в кожному конкретному випадку можуть різнитися, але принаймні на рівні формулювання викладу їх змісту мають бути достатніми, щоб визначити предмет спору, його юрисдикційну належність, характер вимог, часові межі події порушення, нормативне регулювання спірних відносин, а також обставини, за яких можна ухвалити одне з обов`язкових процесуальних рішень, пов`язаних із визнанням позовної заяви прийнятною/неприйнятною.

ВПВС у справі №925/642/19 ЄДРСР 95439652 (п.54) зазначає: обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа зазначає у позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до статті 294 Цивільного кодексу України фізична особа має право на ім`я. Фізична особа має право на транскрибований запис її прізвища та імені відповідно до своєї національної традиції.

Пунктом 7 частини 1 статті 3 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» встановлено, що ім`я особи - прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи.

Згідно із статтею 313 Цивільного кодексу України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» ідентифікація особи - встановлення особи шляхом порівняння наданих даних (параметрів), у тому числі біометричних, з наявною інформацією про особу в реєстрах, картотеках, базах даних тощо.

Згідно з пунктом 63.5 статті 63 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI та пунктом 1 розділу II Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.09.2017 № 822, всі фізичні особи - платники податків та зборів реєструються у контролюючих органах шляхом включення відомостей про них до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків у порядку, визначеному цим Положенням.

Облік фізичних осіб - платників податків ведеться у Державному реєстрі за реєстраційними номерами облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті).

Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу 19.09.2018 № 806/3265/17 (провадження № 11-460заі18), захистила право особи, передбачене ст. 32 Конституції України, якою, зокрема, закріплено заборону збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім законом визначених випадків (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/76822787).

Судом встановлено, що у листі-відповіді не зазначено відомості, про що запитував заявник (видачу проїзного документа дитини для виїзду за кордон без внесення даних до Єдиного державного демографічного реєстру, формування будь - яких інших ідентифікаторів: цифрових, штрих-кодових, біометричних, Qr-коду), не надано відповідь на питання необхідності подання додаткових документів з повідомленням про їх відповідний перелік, умови та форми документів та не зазначено альтернативного способу оформлення документа для виїзду дитини за кордон у контексті можливостей реалізації прав людини за сприяння органів влади із дотриманням принципів належного врядування, порядок оскарження не зазначено.

Людина є найвищою цінністю, а також носієм не лише прав, а й потреб та інтересів, їй також властиві наміри та очікування, прагнення до стабільності й безпеки, тому принцип пропорційності тісно пов`язаний з принципом розумності, що повинен застосовуватися наскрізно через всі його елементи, допомагаючи через оціночні судження виділити належну вагу права, дійсну мету його обмеження, найсприятливіші або ж найменш обтяжливі для людини засоби її досягнення, справедливу компенсацію за обмежене право. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01.07.2021 у справі №9901/229/21 (ЄДРСР 98013454).

Відповідно до Конвенції Ради Європи про доступ до офіційних документів (дата набрання чинності для України: 01.12.2020) під поняттям «офіційні документи» розуміється будь-яка інформація, записана у будь-якій формі, складена або отримана, та яка перебуває у розпорядженні державних органів.

Судом встановлено, що у відповіді на заяву від 13.03.2021 відповідачем у контексті вимоги про оформлення офіційного документа як частини інформації не застосовано «трискладового тесту» з метою підтвердження виправданого втручання держави в право особи на ім`я та виїзд за кордон із розмежуванням позитивних і негативних зобов`язань держави у забезпеченні громадянина вільно сповідувати свою релігію або переконання, зокрема чи переслідувало втручання легітимну мету, передбачену частиною 2 статті 9 ЄКПЛ, чи було втручання необхідним у демократичному суспільстві, що є важливим під час визначення пропорційності застосованих обмежень до прав чи свобод у контексті оцінки чи вийшла держава в особі суб`єкта публічної адміністрації за межі розсуду, якими вона наділена. У демократичному суспільстві може виникнути необхідність обмежити свободу віросповідання задля узгодження інтересів різних релігійних груп. Перелік таких обмежень, перелічених в статтях 9 та 11 Конвенції, є вичерпним і вони мають чітко тлумачитись в межах обмеженого розсуду держави, і лише переконливі та нездоланні причини можуть виправдати запровадження таких обмежень. Будь-які такі обмеження мають відповідати «нагальній суспільній потребі» та бути «пропорційними легітимній меті, яку вони переслідують».

Судом з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 був хрещений (а.с.14). У судовому засіданні ОСОБА_1 повідомив про бажання отримання офіційного документа у формі книжечки без застосування відцифрованого образу обличчя особи і відцифрованого підпису особи та без унікального номер запису в Реєстрі з підстав усвідомлених відповідно до догматів віросповідання та релігійних переконань православного християнина.

Свобода віросповідання є фундаментальною складовою першого покоління прав людини. Обмеження релігії за будь-яких мотивів може призвести до зловживань з боку держав. ЄСПЛ у справі Handyside проти Сполученого Королівства, заява № 5493/72 зазначив: «тоді як прикметник «необхідний» не є синонімом слова «indispensable», як і не має гнучкості таких виразів як «прийнятний», «простий», «корисний», «розумний», або «бажаний». З позиції ЄСПЛ це завдання державної влади давати початкову оцінку реальності наростаючої соціальної потреби, що випливає з поняття «необхідність» у цьому контексті. Очевидно, що поняття «необхідність» буде використовуватися у будь-якому випадку, коли державі буде необхідно обмежити права певної релігійної конфесії. У цій ситуації тільки об`єктивне виправдання введення такого обмеження було б доречним, але у рішенні суду про це мова не йде. Йдеться тут про майже необмежене використання поняття «обмеження за необхідності».

Судом з матеріалів справи не встановлено наявність виправданих, переконливих та нездоланних причин, що можуть виправдати запровадження непропорційного обмеження права позивача на ім`я та права виїзду за кордон у сформованій відповіді, де висновувано про втрату чинності нормативно-правовим актом, що за наявного правового регулювання не визначає альтернативного оформлення проїзного документа закордонного паспорта дитини для виїзду за кордон без оформлення електронних документів та внесення особистої інформації (біометричної) до Єдиного державного демографічного реєстру.

Частиною 1 статті 2 Закону №3857 документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну). Згідно з пунктами 1, 2, 3, 4 Порядку №152 встановлено, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон (далі - паспорт для виїзду за кордон) є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на ім`я якої він оформлений, і дає право такій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну. Паспорт для виїзду за кордон виготовляється у формі книжечки, правий форзац якої містить безконтактний електронний носій. Кожен громадянин України має право на отримання паспорта для виїзду за кордон. Громадянин України не може мати більше двох паспортів для виїзду за кордон. Паспорт для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли 16-річного віку, на чотири роки, а особам, які досягли 16-річного віку, - на десять років.

Судом встановлено, що на дату звернення до відповідача 31.01.20 ОСОБА_1 виповнилось 17 років (а.с.17).

Закон №5492 визначає правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи. Згідно з підпунктом «б» пункту 1 частини 1 Закону №5492 одним із документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, є, зокрема паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Відповідно до частини 1 статті 22 Закону №5492 визначено, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на яку він оформлений, і дає право цій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну. Кожен громадянин України не може мати більше двох паспортів громадянина України для виїзду за кордон. Згідно з частинами 1-4, 7 ст.22 Закону №5492 паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на яку він оформлений, і дає право цій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну. Кожен громадянин України не може мати більше двох паспортів громадянина України для виїзду за кордон. Кожен громадянин України має право на отримання паспорта громадянина України для виїзду за кордон у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Паспорт громадянина України для виїзду за кордон оформляється особам, які досягли шістнадцятирічного віку, - на 10 років. Паспорт громадянина України для виїзду за кордон виготовляється у формі книжечки, правий форзац якої містить безконтактний електронний носій, та складається з м`якої обкладинки, 32 сторінок та сторінки даних. До паспорта громадянина України для виїзду за кордон вноситься така інформація: 1) назва держави; 2) назва документа; 3) тип документа; 4) код держави; 5) номер документа; 6) ім`я особи; 7) громадянство; 8) дата народження; 9) унікальний номер запису в Реєстрі; 10) стать; 11) місце народження; 12) дата видачі документа; 13) уповноважений суб`єкт, що видав документ (код); 14) дата закінчення строку дії документа; 15) відцифрований образ обличчя особи; 16) відцифрований підпис особи; 17) дані про перебування на консульському обліку (за бажанням особи або її представника, представника закладу, який виконує функції опікуна чи піклувальника над особою).

Згідно з підпунктом 1 пункту 7 Порядку №152 оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка досягла 16-річного віку, на підставі заяви-анкети, поданої нею особисто.

Відповідно до пункту 35 Порядку №152 визначено перелік документів, що заявник має подати для оформлення паспорта для виїзду за кордон в Україні.

Суд зазначає, що законодавцем визначено перелік документів, що дають право громадянам України на виїзд з України та в`їзд в Україну, зокрема - «паспорт громадянина України для виїзду за кордон», а також встановлено механізм оформлення й видачі документів, проте відсутній механізм оформлення документів для виїзду дитини за кордон без збору і обробки персональних даних відцифрованим способом.

Як встановлено судом та повідомлено представником відповідача у судовому засіданні, звернення позивача та його батьків про оформлення та видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон відповідно до постанови Верховної Ради України від 23.02.2007 № 719-V було розглянуто відповідачем відповідно до Закону України «Про звернення громадян» (а.с.16).

Статтею 3 Закону № 393/96-ВР встановлено, що заява (клопотання) звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Відповідно до статті 15 Закону № 393/96-ВР органи державної влади, керівники та посадові особи підприємств, установ, зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги (стаття 18 Закону № 393/96-ВР). Статтею 19 Закону № 393/96-ВР передбачено, що органи державної влади зобов`язані, зокрема: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення.

Судом встановлено, що у листі від 18.03.2021 Уманського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 від 13.03.2021 (а.с.16) та у листі від 19.03.2021 Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 від 13.03.2021 (а.с.24) не надано вичерпної відповіді із розгляду питання заявників, позаяк у заяві від 13.03.2021 (вх №128/1/7113-21) заявники просили у разі необхідності надання додаткових документів - повідомити про такі документи та про їх відповідний перелік, умови та форми документів та зазначено про безальтернативність отримання «паспорту громадянина України для виїзду за кордон», що містить безконтактний електронний носій та суперечить релігійним переконанням ОСОБА_1 . У листах-відповідях від 18.03.2021 та 19.03.2021 не зазначено порядок оскарження прийнятого рішення (про відмову у видачі проїзного документа дитини для виїзду за кордон у формі книжечки), не зазначено про реагування на аргументи заявників, що «реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватися, як і раніше, у межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. Згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи», що свідчить, що відповідачем не надано повну, мотивовану та обґрунтовану відповідь на звернення позивача, не здійснено заходів сприяння для інформування заявників про способи отримання офіційних документів та правове регулювання спірних правововідносин за наявного рішення у справі № 580/2468/20 і висновків судів різних інстанцій (ЄДРСР 91349426, 93367181, 94802616) у контексті забезпечення найкращих інтересів дитини.

Суб`єкти публічної адміністрації держави не можуть усно стверджувати, що дії були необхідними для переслідування державних цілей, потрібно доказати, що вони переслідували законну мету.

Суд зазначає, що право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, що передбачена статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення. Загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи та хід її розгляду.

Конвенцією ООН про права дитини від 20.11.1989 закріплено (стаття 3): Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби й органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали встановленим компетентними органами нормам, зокрема, щодо безпеки й охорони здоров`я та стосовно кількості й придатності їхнього персоналу, а також компетентного нагляду. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюють їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, увага насамперед приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Найкращі інтереси дитини є одним із головних принципів розбудови системи соціальних послуг. Держава, виконуючи головний обов`язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини, має не тільки утримуватися від непропорційних обмежень прав і свобод людини, а й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто знаходиться під її юрисдикцією.

Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються під час розгляду іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом враховано, що у заяві від 13.02.2020 №92/1/71113-20 (а.с.60-61) ОСОБА_1 та його законні представники: мати - ОСОБА_2 , батько - ОСОБА_4 , звернувшись до Уманського районного відділу УДМС України в Черкаській області, просили оформити та видати проїзний документ дитини відповідно до постанови №231, а також прагнули отримати інформацію про необхідність надання додаткових документів, просили повідомити про їх відповідний перелік, умови та форми необхідних документів.

Судом встановлено, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 07.09.2020 у справі №580/2468/20 (за позовом законного представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до Управління ДМС України в Черкаській області в особі Уманського районного відділу УДМС України в Черкаській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії), залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.12.2020 № 580/2468/20 та ухвалою Верховного Суду від 11.02.2021 (відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі) встановлено відсутність належних, допустимих і достовірних доказів у стверджуваннях про наявність у дитини релігійних переконань, що перешкоджають отриманню паспорта для виїзду за кордон встановленого в Україні зразка. Посилання щодо заборони на обробку її персональних даних, зважаючи на призначення такого документа саме для виїзду за кордон, не враховані.

Об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Твердження позивача про те, що відповідач повинен був оформити проїзний документ дитини відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 №231 «Про затвердження правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення» за наслідком розгляду заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 від 13.03.2021 (вх №128/1/7113-21) (а.с.21-23), є необґрунтованими, позаяк постанова від 31.03.1995 №231 втратила чинність з 01.04.2015 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 682 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 № 152 та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України».

Оцінюючи твердження позивача про порушення принципу поваги до приватного життя, захисту персональних даних, шляхом електронної обробки даних у процесі оформлення ID-паспорта, позаяк позивач згоди на таку обробку не надав, суд зазначає про таке.

У рішенні ЄСПЛ від 19.04.1993 у справі Kraska проти Швейцарії зазначено: аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті. Суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Органи влади покликані реагувати за звернення громадян з високим рівнем відповідальності, з належним рівнем відданості (обачності), керуючись цінністю верховенства права.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.09.2018 у зразковій справі №806/3265/17 зазначено, що фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює порушення конституційних прав такої особи. Реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, у межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. Згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням держави в її особисте та сімейне життя.

Відповідно до п.6, п.7 ч.1 ст.3 Закону №5492 ідентифікація особи - встановлення особи шляхом порівняння наданих даних (параметрів), у тому числі біометричних, з наявною інформацією про особу в реєстрах, картотеках, базах даних тощо; ім`я особи - прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи.

Згідно із ч.1 ст.13 Закону №5492 документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються, зокрема на: документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України» від 14.07.2016 №1474-VІІІ внесено зміни до Закону №5492, що набрали чинності з 01.10.2016. Пунктом 1 ч.1 ст.3 Закону №5492 визначено, що термін «безконтактний електронний носій» вживається у значенні, як імплантована у бланк документа безконтактна інтегральна схема для внесення персональних даних, параметрів, у тому числі біометричних, що дає змогу здійснювати комплекс заходів, пов`язаних з верифікацією особи, та може використовуватися як засіб електронного цифрового підпису у випадках, передбачених законом. Частиною 3 ст.13 Закону №5492 визначено, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон та інші визначені Законом документи містять безконтактний електронний носій. Частинами 1, 2, 5 ст.15 Закону №5492 встановлені вимоги до бланків документів та їх форми, а саме: бланки документів, що містять безконтактний електронний носій, виготовляються відповідно до вимог державних (національних) та міжнародних стандартів та з урахуванням рекомендацій Міжнародної організації цивільної авіації (ІСАО) і повинні мати ступінь захисту, що унеможливлює їх підроблення. Бланки документів, якщо інше не визначено цим Законом, виготовляються за єдиними зразками та технічними описами, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Бланки документів, в які імплантовано безконтактний електронний носій для внесення персональних даних, біометричних даних, параметрів та іншої інформації про особу, повинні бути виконані багатокомпонентним захисним друком, містити символ електронного документа, інформацію про підприємство, на якому виготовлено бланк документа, зображення малого Державного Герба України.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України від 01.06.2010 №2297-VI «Про захист персональних даних» (далі - Закон №2297) мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних. Згідно із статтею 2 Закону № 2297 персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частини 5, 6 статті 6 Закону № 2297-VI). Принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб`єкта персональних даних.

Відповідно до частини 7 статті 7 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 26.11.2014 № 669, якою затверджено Порядок отримання, вилучення з Єдиного державного демографічного реєстру та знищення відцифрованих відбитків пальців рук особи. Відповідно до п. 1 Порядку №669 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18.08.2017 №628 - далі Порядок №628) цей Порядок визначає процедуру отримання, вилучення з Єдиного державного демографічного реєстру та знищення відцифрованих відбитків пальців рук особи, що у передбачених законодавством випадках вносяться до безконтактного електронного носія у разі оформлення паспорта громадянина України, паспорта громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичного паспорта України, службового паспорта України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, проїзного документа біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзного документа особи, якій надано додатковий захист, картки мігранта (далі - документи).

Першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтями 8-10 ЄКПЛ є те, що воно має бути передбачене законом, причому тлумачення терміну «закон» є автономним, та до якості «закону» ставляться певні вимоги (Tolstoy Miloslavsky проти Сполученого Королівства, 13.07.1995, заява № 18139/91, п. 37. Під терміном «закон» варто розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності» та «передбачуваності»

https://www.osce.org/files /f/documents/4/7/232716.pdf.

Вираз «згідно із законом» вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (Kruslin v. France та Huvig v. France, 24.04.1990 § 26; рішення у справі Полторацький проти України, 29.04.2003, заява № 38812/97, п. 155).

Оцінюючи твердження позивача, що конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя також узгоджується із міжнародно-правовими актами та необхідність застосування до спірних правовідносин висновків Верховного Суду у постанові від 19.09.2018 у зразковій справі № 806/3265/17 про визнання протиправною відмови у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ, тоді як предметом розгляду даного спору є видача паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Умови перетину кордону України встановлюються Правилами перетинання державного кордону громадянами України (затверджені постановою КМУ від 27.01.1995 №57 у ред. постанови КМУ №534 від 16.10.2014) про перетинання кордону неповнолітніми громадянами. Відповідно до пункту 2 Правил № 57 перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: 1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 2) дипломатичний паспорт; 3) службовий паспорт; 4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий); 5) посвідчення особи моряка; 6) посвідчення члена екіпажу. Суд зазначає, що зазначені Правила № 57 не скасовані, і ними передбачено «проїзний документ дитини» для виїзду за кордон.

У контексті оформлення документів (коли йдеться про нотаріально засвідчену згоду батьків) якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном (постанова КМУ від 19.10.2016 № 733);

У Рішення ЄСПЛ зазначено, що наявність конкретної і послідовної практики тлумачення відповідного положення закону була фактором, що призвів до висновку щодо передбачуваності зазначеного положення (рішення у справі Goodwin проти Сполученого Королівства, заява № 17488/90, п. 33). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про адміністративні послуги» від 06.09.2012 № 5203-VI адміністративна послуга - результат здійснення владних повноважень суб`єктом надання адміністративних послуг за заявою фізичної або юридичної особи, спрямований на набуття, зміну чи припинення прав та/або обов`язків такої особи відповідно до закону.

У постанові Верховного Суду від 24.06.2021 у справі № 0240/3048/18-а (ЄДРСР 97881003) зазначено, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про те, що прийняття документів та оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, що не містить безконтактного електронного носія, з 20.12.2016 припинено.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Резолюцією Комітету Міністрів Ради Європи (77) 31 про захист особи щодо актів адміністративної влади визначено процедурні гарантії для особи у межах адміністративних проваджень (незалежно від реалізації в них дискреційних повноважень): право особи бути вислуханою; доступ до інформації; допомога і представництво; зазначення мотивів; повідомлення про способи оскарження (перегляду).

Разом з тим, Конвенцією Ради Європи про доступ до офіційних документів (дата набрання чинності для України: 01.12.2020) передбачено, що державний орган сприяє заявнику, наскільки це практично можливо, ідентифікувати запитуваний офіційний документ.

Судом встановлено, що неодноразові звернення заявників стосовно інтересів ОСОБА_1 не призвели до позитивного та/або прийнятного результату, відповідь не свідчить про те, що заявники були почуті.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 20.01.2012 у справі Rysovskyy проти України у рішенні від 20.10.2011 (заява №29979/04) зазначено про особливу важливість принципу «належного урядування», що передбачає в разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. На них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, що посилять прозорість і ясність дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Відповідно до статті 35 Конституції України передбачено право на свободу світогляду і віросповідання, визначено, що церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави; ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань.

Згідно зі статтею 2 Закону України від 23.04.1991 №987-XII «Про свободу совісті та релігійні організації» (далі - Закон №987-ХІІ) в Україні усі правовідносини, пов`язані із свободою совісті регулюються законодавством України. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону №987-ХІІ кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання. Згідно зі статтею 4 Закону №987-ХІІ громадяни України є рівними перед законом і мають рівні права в усіх галузях економічного, політичного, соціального і культурного життя незалежно від їх ставлення до релігії. В офіційних документах ставлення громадянина до релігії не вказується. Будь-яке пряме чи непряме обмеження прав, встановлення прямих чи непрямих переваг громадян залежно від їх ставлення до релігії, так само як і розпалювання пов`язаних з цим ворожнечі й ненависті чи ображання почуттів громадян, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом. Ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Відповідно до статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Стаття 8 ЄКПЛ передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновленню порушеного права позивача.

Ненадання відповіді за заяву/звернення особи щодо можливості отримати бажаний офіційний документ у контексті застосування аналогії права через обмеження доступу до інформації органом владних повноважень можливо лише із застосуванням трискладового тесту, зокрема «дорожньої карти», наприклад відповідно до постанови від 29.09.2016 № 10 Пленуму ВАСУ «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації»: 1) чи обмежує він доступ до інформації в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя? 2) Чи може розголошення інформації завдати істотної шкоди цим інтересам? 3) Чи переважає шкода від оприлюднення такої інформації над суспільним інтересом в її отриманні? Під час вирішення питання щодо того, чи надавати інформацію у відповідь на запит, будь-який розпорядник інформації повинен акцентувати увагу не на особі запитувача чи обставинах його життя, а виходити з того, що така інформація розкривається необмеженому колу осіб.

Суд зазначає, що перелік підстав, що становлять легітимну мету обмежень прав і свобод особи, є вичерпним. Свобода розсуду держав щодо встановлення обмежень є вузькою. Проте, варто оцінити, чи передбачене законом таке обмеження, чи відповідає обмеження «нагальній суспільній потребі», тобто чи є воно необхідним у демократичному суспільстві і чи відповідає воно легітимній меті. Установленість обмежень законом передбачає чіткість і доступність закону, що встановлює такі обмеження. Кожна людина повинна мати відповідне уявлення про норми, які можуть бути застосовані щодо її відповідного права. Вимога чіткого закону, який передбачає обмеження права, має ту саму мету - кожна людина повинна мати можливість передбачити наслідки своєї поведінки. Рівень чіткості, який вимагається від національного законодавства, яке в будь-якому разі не може передбачати усі можливі випадки, багато в чому залежить від змісту відповідного акта, сфери, яку він регулює, чисельність й статусу тих, кому він адресований.

Згідно з частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Надаючи оцінку твердженню позивача у частині позовної вимоги, що «відповідно до постанови Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ, якою затверджено Положення про паспорт громадянина України, постанови Верховної Ради України №719- V від 23.02.2007, якою затверджено Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон», суд зазначає про таке.

Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ затверджено Положення про паспорт громадянина України, а не паспорта громадянина України для виїзду за кордон. Відповідно до пункту 3 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23.02.2007 №719-V громадянам України, що постійно проживають, перебувають у довгостроковому відрядженні, на навчанні, стажуванні, працюють за контрактом або перебувають на лікуванні за кордоном і досягли 16-річного віку, - за їх особистим клопотанням про одержання паспорта або клопотанням їх законних представників, поданим до закордонних дипломатичних установ України. Громадяни України, які постійно проживають за кордоном, можуть подати клопотання про одержання паспорта також до Міністерства закордонних справ України.

Перевіряючи дії відповідача на відповідність вимогам частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що відповідач, відмовляючи листами від 18.03.2021 та від 19.03.2021 в оформленні та видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон (проїзного документа дитини) відповідно до постанови Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-Х1І, якою затверджено Положення про паспорт громадянина України, постанови Верховної Ради України №719- V від 23.02.2007, якою затверджено Положення про паспорт громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 без надання інформації та роз`яснень щодо моделювання поведінки, без застосування у відмові трискладового тесту, без демонстрації сприяння заявнику, наскільки це практично можливо, ідентифікувати запитуваний офіційний документ діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, без використання повноваження з метою, з якою це повноваження надано, необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення у зв`язку з чим позов належить задовольнити частково, визнавши протиправними дії Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 від 13.03.2021 (вх №128/1/7113-21) та дії Уманського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 від 13.03.2021 (вх №128/1/7113-21), зобов`язавши Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 від 13.03.2021 (вх №128/1/7113-21) з урахуванням висновків суду.

Враховуючи, що позивачем не сплачено судовий збір відповідно до пункту 7 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», то відсутні підстави для розподілу судових витрат згідно статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 2, 6-16, 19, 73-78, 90, 118, 139, 242-246, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 від 13.03.2021 (вх №128/1/7113-21).

Визнати протиправними дії Уманського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 від 13.03.2021 (вх №128/1/7113-21).

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 від 13.03.2021 (вх №128/1/7113-21) з урахуванням висновків суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, що може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу VII Перехідних положень та з урахуванням пункту 3 розділу VI Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 [ АДРЕСА_1 ] в особі ОСОБА_2 [ АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 ];

відповідач: Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області [бул. Шевченка, 117, м. Черкаси, 18002, ідентифікаційний код юридичної особи в ] в особі Уманського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області [площа Соборності, 1а, м. Умань, Черкаська область, 20300];

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Уманської міської ради [20300, Черкаська область, м. Умань, вул. Європейська, 31].

Повне судове рішення складено 12.07.2021.

Суддя Л.В. Трофімова