Справа № 280/9542/20
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2021-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 липня 2021 року м. Дніпросправа № 280/9542/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Чабаненко С.В., Шальєвої В.А., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08.02.2021 року в адміністративній справі №280/9542/20 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Запорізькій області, в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 року за №Ф-12398-49 винесену Головним управління ДФС у Запорізькій області, щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальну суму 21030,90 грн.;

- зобов`язати Головне управління ДПС у Запорізькій області здійснити коригування даних в інтегрованій картці позивача з єдиного соціального внеску, що сплачується, фізичними особами - підприємцями, у тому числі тими, які обрали спрощену систему оподаткування, та особами які провадять незалежну професійну діяльність, шляхом виключення самостійно нарахованої відповідачем в сумі 21030,90 грн. (як наслідок скасування вимоги про сплату боргу).

В обґрунтування позову зазначено, що позивач залишив територію України до вступу в силу Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року за №1774-VII, яким були внесені зміни у поняття бази нарахування ЄСВ для платників та передбачено обов`язковий мінімальний розмір нарахування, а відтак останній перебував на час введення нового порядку нарахування ЄСВ за кордоном та не був обізнаний з нововведеннями податкової системи України та

не був поінформований про такі істотні зміни у власному статусі ФОП.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 08.02.2021 року у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, недоведеність обставин справи, просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не взяв до уваги відсутність у податкових органів повноваження обчислювати належну до сплати недоїмку та безпідставне складення відповідачем вимоги, оскільки контролюючим органом не проводились жодні перевірки позивача та останнім не подавались будь-які податкові звіти, податкові зобов`язання самостійно не визначались. Також необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який є базою для нарахування ЄСВ. Проте, яке зазначалося раніше, позивач був закордоном, а тому на території України не міг здійснювати господарську діяльність та отримувати від такої діяльності дохід. Крім того, судом не було враховано подвійного обтяження ЄСВ позивача, оскільки позивач з моменту виїзду за кордон є працевлаштованим у Республіці Польща і за нього роботодавцем сплачується ЄСВ до бюджету.

В відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив відмовити у задоволені позову.

Також в відзиві відповідач просив здійснити процесуальне правонаступництво.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 № 893 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби згідно визначеного Кабінетом Міністрів України переліку.

Згідно з додатку зазначеної постанови ліквідується, зокрема, Головне управління ДПС у Запорізькій області.

Суд зазначає, що наказом Державної податкової служби України № 529 від 30.09.2020 року утворено як відокремлені підрозділи Державної податкової служби територіальні органи за переліком згідно додатком, відповідно до якого утворено, зокрема, Головне управління ДПС у Запорізькій області.

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30 вересня 2020 року створено відокремлений підрозділ Головне управління ДПС у Запорізькій області, , тип відокремленого підрозділу філія (інший відокремлений підрозділ).

Крім цього також зазначено юридичну особу, до якої належить відокремлений підрозділ Державна податкова служба України, .

Згідно зі статтею 95 Цивільного кодексу України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій.

Філія не є юридичною особою. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Керівники філій призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності.

Відомості про філії юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру.

Аналізуючи наведені норми законодавства, суд доходить висновку, що створений відокремлений підрозділ Головне управління ДПС у Запорізькій області забезпечує реалізацію повноважень ДПС України у взаємовідносинах з платниками, які знаходяться на обліку в ліквідованому, постановою КМУ, Головному управлінні ДПС у Запорізькій області ().

Таким чином відокремлений підрозділ Головне управління ДПС у Запорізькій області є правонаступником прав, обов`язків та майна ліквідованої юридичної особи публічного права Головного управління ДПС у Запорізькій області ().

З огляду на зазначені обставини та норми законодавства суд вважає за необхідне замінити відповідача Головне управління ДПС у Запорізькій області (), на правонаступника Головне управління ДПС у Запорізькій області ().

Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що в період з 27.08.2013 року по теперішній час ОСОБА_1 перебуває на обліку у ГУ ДПС у Запорізькій області як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування.

09.02.2018 року автоматично нараховано єдиний внесок в інтегрованій картці платника єдиного внеску фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 у сумі 8448,00 грн. (мінімальна заробітна плата 2017 року 3200,00 х 22% = 704,00 грн. в місяць) як приватному підприємцю на загальній системі оподаткування відповідно програмного забезпечення розробленого на підставі діючого чинного законодавства.

Так, нарахування в інтегрованій картці платника єдиного внеску фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 проведені таким чином: за 1 квартал 2018 року по строку 19.04.2018 - 2457,18 грн. (мінімальна заробітна плата 2018 року 3723,00 х 22% = 819,06 грн. в місяць, за 3 місяці відповідно 819,06 грн. х 3 = 2457,18 грн.); за 2 квартал 2018 року по строку 19.07.2018 - 2457,18 грн.; за 3 квартал 2018 року по строку 19.10.2018 - 2457,18 грн.; за 4 квартал 2018 року по строку 21.01.2019 - 2457,18 грн. Таким чином, нараховано за 2018 рік - 2457,18 грн. х 4 = 9828,72 грн. За 1 квартал 2019 року по строку 19.04.2019 - 2754,18 грн. (мінімальна заробітна плата 2019 року 4173,00 х 22% = 918,06 грн. в місяць, за 3 місяці відповідно 918,06 грн. х 3 = 2754.18 грн.); за 2 квартал 2019 року по строку 19.07.2019 - 2754,18 грн.; за 3 квартал 2019 року по строку 21.10.2019 - 2754,18 грн.; за 4 квартал 2019 року по строку 20.01.2020 - 2754,18 грн.

Таким чином, позивача нараховано за 2019 рік - 2754,18 грн. х 4 = 11016,72 грн. За 1 квартал 2020 року по строку 21.04.2020 - 2078,12 грн. За 2 квартал 2020 року по строку 20.07.2020 - 1039,06 грн. За 3 квартал 2020 року по строку 19.10.2020 - 3178,12 грн. Позивачем єдиний соціальний внесок до податкового органу не сплачувався, таким чином сума заборгованості по єдиному внеску станом на 20.01.2021 становить 35588,74 грн.

В подальшому, відповідачем було винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 року за №Ф-12398-49, в якій вимагається від позивача сплатити борг з недоїмки по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 21030 грн. 90 коп.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464).

Законом України від 06.12.2016р. №1774 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено зміни до Закону №2464, що діють з 01.01.2017р., зокрема, щодо обов`язковості визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.

Фізичні особи-підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування, нараховують єдиний внесок на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464).

Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом №2464-VI не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Так, Верховний Суд у складі колегії Касаційного адміністративного суду в постанові від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19 сформулював правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Також вказана позиція висловлена і в постанові Верховного Суду від 05.03.2020 року у справі №824/509/19-а.

Доводи скаржника проте, що останній взагалі не здійснював підприємницьку діяльність та як наслідок не повинен сплачувати ЄСВ є хибними, з урахуванням наведених позицій Верховного Суду.

Також колегія суддів зазначає, що для прийняття вимоги про сплату з ЄСВ може бути інформація з бази ДПС про наявність такої заборгованості у платника податків та як наслідок не є умовою для прийняття вимоги проведення перевірки.

Перебування позивача за кордоном не впливає на його обов`язки по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у період з 01.01.2017 року по 11.05.2019 року.

Нормами ст.9 та ст.10 Закону № 2464-VI передбачають для певного кола осіб, в тому числі осіб, які працюють або постійно проживають за межами України, можливість добровільної сплати єдиного внеску на підставі договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Як вбачається з матеріалів справи, такий договір позивачем в установленому ст.10 Закону № 2464-VI порядку не укладався, оскільки не був доданий до матеріалів справи та відповідним доказом по справі.

Також не підтверджено реалізацію права позивача на участь у системі

загальнообов`язкового державного соціального страхування згідно ч.9 ст.10 вказаного Закону, а саме: відповідно до договорів про добровільну участь, укладених центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, з такими підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними).

Конвенція між Урядом України і Урядом Республіки Польща про уникнення подвійного оподаткування доходів і майна та попередження податкових ухилень, яка підписана 12.01.1993 року та набрала чинності для України 11.03.1994 року, застосовується до податків на доходи і на майно, що стягуються від імені Договірної Держави або її політико-адміністративного підрозділу, або місцевої влади, незалежно від способу їх стягнення.

Відповідно до п.2, п.З ст.2 Конвенції податками на доход і на майно вважаються усі податки, що справляються від загальної суми доходу та вартості майна або з елементів доходу, включаючи податки на доходи від відчужування рухомого або нерухомого майна і податки на загальну суму заробітної плати і платні, сплачуваних підприємством.

Податками, на які поширюється ця Конвенція, зокрема, є в Україні: податок на прибуток (доходи) підприємств, прибутковий податок з громадян України, іноземних громадян та осіб без громадянства ("український податок").

Відповідно до п.4 ст.2 Конвенції ця Конвенція застосовується також до будь-яких ідентичних або подібних по суті податків, які стягуються одною з Договірних Держав після дати підписання цієї Конвенції, в доповнення до або замість існуючих податків цієї Договірної Держави. Компетентні органи Договірних Держав повідомляють один одного про будь-які істотні зміни, що відбудуться в їх законодавствах щодо оподаткування.

Виходячи з правової суті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цей внесок не є предметом регулювання цієї Конвенції.

Також, працевлаштування у Республіки Польща, жодним чином не впливає на обов`язок сплати ЄСВ в Україні, оскільки роботодавці в Республіці Польща не є роботодавцями в розумінні Закону № 2464-VI, відповідно, позивач не вважається застрахованою особою, за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

З огляду на наведене, позивач як фізична особа - підприємець повинен був сплачувати у 2017-2019 роках єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки був зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань як фізична особа підприємець, а тому спірна вимога є правомірною та скасуванню не підлягає.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права та норми процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції судового рішення.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08.02.2021 року в адміністративній справі №280/9542/20 - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08.02.2021 року в адміністративній справі №280/9542/20 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко

суддя В.А. Шальєва