Справа № 640/26012/19
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2021-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2021 року м. Київ № 640/26012/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів головуючої судді Я.І. Добрянської, суддів: А.Б. Федорчука, О.В.Головань, розглянувши за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Кабінету Міністрів України

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Кабінету Міністрів України про визнання протиправними дій та зобов`язання винити дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач посягнув на право приватної власності позивача та його непорушні гарантії, позбавив права захистити право на життя, а саме дружини, яка померла та онуки, яка хворіє, через відсутність грошей на ефективне лікування. До вказаних наслідків, на думку позивача, призвело порушення Державним ощадним банком України в односторонньому порядку умов договорів, за якими позивач не отримав свої вклади, а відповідачем не вчинено жодних дій для відновлення прав позивача.

Відповідачем подано відзив на адміністративний позов в якому зазначає, що зі змісту позовної заяви незрозуміло, які акти Кабінету Міністрів України оскаржує позивач та не додано доказів, які б свідчили, що права позивача оспорюються, порушуються чи не визнаються відповідачем, а відтак позовні вимоги є надуманими, а відтак задоволенню не підлягають.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до копії посвідчення від 17.05.2018р. серії НОМЕР_1 є інвалідом І групи та має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.

Також, відповідно до копії посвідчення від 04.11.1992р. серії НОМЕР_2 позивач є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС І категорії.

Як зазначає позивач, останнім були внесені грошові кошти до Державного ощадного банку України в якості вкладу, однак Державний ощадний банк України не виконав Указ Президента та не видав компенсаційні книжки на 40 % відшкодування вкладу, чим порушив право позивача на його приватну власність.

Позивач вважаючи, що відповідачем допущено протиправні дії в частині не забезпечення повернення позивачем його вкладу в Державному ощадному банку України, звернувся з позовом до суду.

Надаючи оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Питання збереження, відновлення реальної вартості та компенсації знецінених грошових заощаджень громадян України, які зберігалися на рахунках Ощадного банку колишнього СРСР до 02 січня 1992 року регулюються Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» № 537/96-ВР від 21 листопада 1996 року (далі - Закон № 537/96-ВР).

На підставі цього Закону встановлюються зобов`язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери, придбані в установах Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, у тому числі облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, облігації Державної внутрішньої виграшної позики 1982 року, державні казначейські зобов`язання СРСР, сертифікати Ощадного банку СРСР. Компенсації підлягають також грошові заощадження громадян України, поміщені в установи Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху протягом 1992-1994 років і які знаходилися на рахунках зазначених установ не менше одного повного календарного року в період 1992-1995 років (частини перша, друга статті 1 Закону № 537/96-ВР).

За приписами статті 2 Закону № 537/96-ВР держава взяла на себе обов`язок забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян і гарантує їх компенсацію у встановленому порядку.

На виконання вимог Закону № 537/96-ВР, установи Ощадного банку України проводять одноразову індексацію вкладів громадян у співвідношенні 1 крб. заощаджень на 1,05 гривні, і на проіндексовані суми видають компенсаційні ощадні книжки. Що стосується сум проіндексованих (відновлених) заощаджень, то вони знаходяться на позабалансовому рахунку банку і є борговими зобов`язаннями держави.

Відповідно до статті 6 цього Закону, компенсація громадянам України втрат від знецінення грошових заощаджень проводиться починаючи з 1997 року в грошовій формі за рахунок коштів Державного бюджету України та інших формах відповідно до законодавства (частина перша). Кошти для компенсації заощаджень громадян визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею (частина третя); порядок проведення компенсації, у тому числі перерахування коштів, передбачених у Державному бюджеті України, установам Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху, визначається Кабінетом Міністрів України (частина четверта); Кабінет Міністрів України може залучати для проведення компенсаційних виплат позабюджетні кошти, у тому числі кошти, залучені до Державного бюджету України через спеціальні податки, встановлені законами України, а також від здійснення операцій з державними цінними паперами (частина п`ята); погашення відновлених заощаджень громадян, поміщених у цінні папери, здійснюється на загальних підставах відповідно до сум, визначених у Державному бюджеті України (частина шоста).

Згідно з статтею 7 Закону № 537/96-ВР, заощадження повертаються поетапно, залежно від суми вкладу в межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік. Водночас, цим Законом не передбачено часових рамок, етапів повернення знецінених заощаджень громадян.

Таким чином, з огляду вказані законодавчі положення у системному їх зв`язку, передумовою для виплати знецінених заощаджень є передбачення окремою статтею в Державному бюджеті України відповідних видатків. Порядок таких виплат громадянам України по грошових заощадженнях регулюється відповідними актами: постановами КМУ на кожний рік в межах коштів, передбачених Державним бюджетом України на поточний рік.

Крім того, КМУ можуть залучатись позабюджетні кошти, у тому числі кошти, залучені до Державного бюджету України через спеціальні податки, встановлені законами України, а також від здійснення операцій з державними цінними паперами.

Статтею 113 Конституції України та частиною першою статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року № 794-VII визначено, що Кабмін є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Статтею 95 Конституції України визначено, що бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами (частина перша), виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків (частина друга); Держава прагне до збалансованості бюджету України (частина третя).

Відповідно до статті 96 Конституції України Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1 січня по 31 грудня, а за особливих обставин - на інший період.

КМУ не пізніше 15 вересня кожного року подає до Верховної Ради України проект закону про Державний бюджет України на наступний рік. Разом із проектом закону подається доповідь про хід виконання Державного бюджету України поточного року.

КМУ розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання (пункт 6 статті 116 Конституції України).

Аналізуючи вищезазначені норми законодавства, можна дійти до висновку про те, що серед основних функцій КМУ - розробка та контроль за виконанням Державного бюджету.

Як орган державної влади, Кабмін відповідно до статті 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Діючим законодавством прямо не передбачений обов`язок КМУ виділяти кошти в межах Державного бюджету для покриття витрат, пов`язаних із компенсацією заощаджень громадян України відповідно до Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України».

Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 27 листопада 2008 року №26-рп/2008 (справа про збалансованість бюджету) в аспекті конституційного подання, положення частини третьої статті 95 Конституції України стосовно прагнення держави до збалансованості бюджету України у системному зв`язку з положеннями частини другої цієї статті, статті 46 Конституції України треба розуміти як намагання держави при визначенні законом про Державний бюджет України доходів і видатків та прийнятті законів, інших нормативно-правових актів, які можуть вплинути на доходну і видаткову частини бюджету, дотримуватися рівномірного співвідношення між ними та її обов`язок на засадах справедливого, неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами враховувати загальносуспільні потреби, необхідність забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Тобто, компенсації громадянам втрат від знецінення грошових заощаджень, вкладених в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, могли бути виплачені за умови, якщо такі виплати передбачені (визначені) Законами України про Державний бюджет України.

Судом встановлено, що Законами України про державний бюджет на відповідні роки (2016р. - 2019р.) не було передбачено видатки на реалізацію положень Закону № 537/96-ВР.

З огляду на вказане, суд зазначає, що КМУ не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості виділення видатків на заходи щодо компенсації громадянам втрат від знецінення грошових заощаджень з Державного бюджету України, здійснити таку компенсацію.

При цьому, суд зазначає, що нездійснення компенсації позивачу, та, дійсно, є обмеженням його права власності, однак таке обмеження передбачене Законом № 537/96-ВР, реалізація положень якого залежить від фінансового стану держави.

Разом з тим, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10 жовтня 2001 року №1-23/2001 (справа про заощадження громадян), положення статті 7 Закону, заощадження повертаються «поетапно», «залежно від суми вкладу», «у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік», хоча і обмежують конституційне право власності громадян, але не суперечать статтям 13, 41, 64 та іншим статтям Конституції України.

Крім того, Рішенням Конституційного Суду України № 13-рп/2001 від 10 жовтня 2001 року щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 7, 8 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», встановлено, що право власності може бути обмежено. Тобто, в даному випадку мова йде про те, що право власності має охоронятися державою, проте держава вправі встановлювати деякі обмеження щодо можливості власника вільно розпоряджатись своїм майном з метою контролю за користуванням даним майном із врахуванням загальносуспільних інтересів. Отже, держава має право «вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...».

З огляду на той факт, що в ході розгляду справи судом не встановлено протиправних дій відповідача, які призвели до порушення прав позивача в контексті викладених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного суду викладеною в постанові від 25.09.2019р. у справі №826/12503/16, адміністративне провадження №К/9901/50235/18

Одночасно, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Керуючись ст. 242, 243, 251, 255 КАС України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 255 КАС України та може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська

суддів: А.Б. Федорчука

О.В.Головань