Справа № 200/5288/21
Суддя: Зінченко О.В.
Дата ухвалення: 2021-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2021 р. Справа№200/5288/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зінченка О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (юридична адреса: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3, ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

30 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся із позовною заявою до Донецького окружного адміністративного суду, в якій просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо призупинення виплати пенсії ОСОБА_1 ;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 виниклу заборгованість з невиплаченої пенсії за період з 01.07.2018 по 31.08.2018, з 01.09.2018 по 31.10.2018, з 01.02.2019 по 28.02.2019, з 01.07.2019 по 31.07.2019, з 01.09.2019 по 30.09.2019 в сумі 20 866 грн. (двадцять тисяч вісімсот шістдесят шість гривень);

- допустити до негайного стягнення постанову суду в частині виплати пенсії у межах суми за один місяць.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач отримує пенсію по втраті годувальника та є внутрішньо переміщеною особою, перебуває на обліку у відповідача, проте, у період з 01.07.2018 по 31.08.2018, з 01.09.2018 по 31.10.2018, з 01.02.2019 по 28.02.2019, з 01.07.2019 по 31.07.2019, з 01.09.2019 по 30.09.2019 включно виплата пенсії йому не здійснювалась. З наданої відповідачем інформації вбачається, що заборгованість невиплаченої пенсії за вказаний період складає 20 866,00 грн. облікована управлінням та буде виплачена на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки вони порушують його конституційні права, у зв`язку з чим просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою суду від 11 травня 2021 року позивачу поновлено строк звернення до суду, справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

У встановлений судом термін відповідачем до суду наданий відзив на адміністративний позов, в якому відповідач заперечив проти задоволення заявлених вимог позивача. Свою позицію відповідач вмотивовував тим, що чинними нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України врегульовано порядок виплати пенсій особам, переміщеним з тимчасово окупованих територій. Позивач перебуває на обліку як отримувач пенсії по втраті годувальника. Підставою для поновлення пенсії в разі втратигодувальника відповідно до Закону України №2262 є довідка навчального закладу про навчання. У зв`язку із несвоєчасним надходженням довідок від Приазовського державного технічного університету виплата пенсії за періоди 01.07.2018 по 31.08.2018, з 01.09.2018 по 31.10.2018, з 01.02.2019 по 28.02.2019, з 01.07.2019 по 31.07.2019, з 01.09.2019 по 30.09.2019 в сумі 20 866,00 грн. не булла здійснена. Вважає, що зазначену заборгованість з пенсії має виплатити Пенсійний фонд України.На підставі зазначеного, відповідач просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі.

За приписами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Частиною 6 статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) встановлено, що якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

З 25 червня 2021 року по 09 липня 2021 року суддя Зінченко О.В. перебував у щорічній відпустці згідно наказу ДОАС, тому розгляд справи вирішено 12 липня 2021 року, тобто у перший після них робочий день.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить копія паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданим Калінінським РВ у м. Донецьку, має реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 (арк. справи 4-5).

Позивачем надана довідка про взяття його на облік внутрішньо переміщеної особи № 1414-/25748 від 25.09.2020 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_3 (арк. справи 6).

Позивач був одержувачем пенсії по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» відповідно до пенсійної справи та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області з 01 вересня 2016 року по 31 травня 2021 року (до досягнення 23 річного віку).

За період з 01.07.2018 по 31.08.2018, з 01.09.2018 по 31.10.2018, з 01.02.2019 по 28.02.2019, з 01.07.2019 по 31.07.2019, з 01.09.2019 по 30.09.2019 Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області виплату пенсії позивачу фактично не здійснювало, що підтверджується листом відповідача від 20.05.2020 № 3095-2938/П-03/8-0500/20 (арк. справи 7-9).

Отже, як вбачається зі змісту позовної заяви, спірними питанням у справі є правомірність невиплати пенсії позивачу з 01.07.2018 по 31.08.2018, з 01.09.2018 по 31.10.2018, з 01.02.2019 по 28.02.2019, з 01.07.2019 по 31.07.2019, з 01.09.2019 по 30.09.2019 у розмірі 20 866,00 грн. (двадцять тисяч вісімсот шістдесят шість) гривень 00 копійок.

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходив з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб встановлено Законом України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб від 20.10.2014 № 1706-VII (Далі Закон № 1706-VII).

Відповідно до Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Згідно з пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 637 (у редакції, чинній на час припинення виплати пенсії позивачу) призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України. Такі виплати можуть здійснюватися за бажанням особи з доставкою додому, з компенсацією витрат за надання таких послуг, передбачених укладеним відповідно до пункту 3 цієї постанови тристороннім договором.

Приписами статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» встановлено, що право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31). Вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), мають право на пенсію в разі втрати годувальника до закінчення навчальних закладів, але не більш як до досягнення ними 23 років. Діти-сироти мають право на пенсію в разі втрати годувальника до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні.

Призначення і виплата пенсій особам, зазначеним у статті 1-2 цього Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», здійснюються органами Пенсійного фонду України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003

№ 1058-IV (Далі Закон № 1058-IV).

Відповідно до частини першої статті 58 Закону № 1058-IV Пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.

Кошти Пенсійного фонду відповідно до статті 73 Закону № 1058-IV використовуються на: виплату пенсій, передбачених цим Законом; надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду; оплату послуг з виплати та доставки пенсій; формування резерву коштів Пенсійного фонду.

Відповідно до пункту 1 Положення про управління Пенсійного фонду України (далі - ПФУ) в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління ПФУ від 22.12.2014 № 28-2 (далі - Положення), управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління (далі - управління Фонду) є територіальними органами ПФУ. Управління ПФУ підпорядковуються ПФУ та безпосередньо відповідним головним управлінням ПФУ в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головні управління ПФУ), що разом з цими управліннями утворюють систему територіальних органів ПФУ.

Основними завданнями управління ПФУ є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення; ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; виконання інших завдань, визначених законом (пункт 3 зазначеного Положення).

За правилами частини 1 статті 47 № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Підстави припинення та поновлення виплати пенсії врегульовано статтею 49 Закону № 1058-IV.

Відповідно до частини 1 зазначеної статті виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Суд констатує, що припинення виплати пенсії можливе лише на підставі відповідного рішення, що прийнято органом Пенсійного фонду або судом, і лише з підстав, визначених статтею 49 Закону № 1058-IV, перелік яких є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав виключно у випадках, передбачених законом.

Поряд з цим, Закон № 1706-VII підстави для припинення (призупинення) виплати пенсії не встановлює.

Як встановлено судом вище та не заперечується відповідачем, жодного рішення стосовно припинення виплати пенсії позивачу органом Пенсійного фонду не приймалось. Також не є спірною обставиною, що позивач у розглядуваному періоді навчався у Приазовському державному технічному університеті.

Суд зауважує, що несвоєчасне надходження довідки від навчального закладу не є підставою для не виплати у подальшому пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

З огляду на те, що виплата пенсіївідповідачем позивачеві у відповідності до нормЗаконів України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб»,не здійснена, суд встановлює протиправність таких дій відповідача.

Зазначеного висновку суд дійшов з урахуванням частини 2 статті 2 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11.12.2003 № 1382-IV, якою передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Вказане відповідає положенням статті 24 Конституції України, якою встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України Про незалежність судової влади № 8 від 13.06.2007 встановлено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод.

Верховний Суд України 06.10.2015 ухвалив постанову в справі №608/1189/14-а, якою вкотре зазначив, що держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати право на отримання пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Суд відхиляє як необґрунтовані посилання відповідача на постанови Кабінету Міністрів України, адже підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

При вирішенні даного спору в порядку частини 5 статті 242 КАС України судом також враховано правові позиції, що викладено у рішеннях Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 263/7763/17 (провадження № К/9901/202/17), від 13.06.2018 у справі №428/6624/17 (адміністративне провадження № К/9901/3256/17).

Нормами статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні у справі Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08.07.2004 Ілашку та інші проти Молдови та Росії, ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем Молдавської Республіки Придністров`я. Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністрівським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику Європейського суду з прав людини, у тому числі і рішення в справах Пічкур проти України, Ілашку та інші проти Молдови та Росії як джерело права відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 № 3477-1У.

Відтак, доводи відповідача щодо необхідності застосування норм постанов Кабінету Міністрів України, є безпідставними, оскільки пріоритетними для застосування у спірних правовідносин є саме вимоги Закону № 1058-IV.

За таких обставин, наявними матеріалами справи підтверджено безпідставну невиплату заборгованості з пенсії позивачу за періоди з 01.07.2018 по 31.08.2018, з 01.09.2018 по 31.10.2018, з 01.02.2019 по 28.02.2019, з 01.07.2019 по 31.07.2019, з 01.09.2019 по 30.09.2019.

Отже, відповідачем порушено вимоги статті 19 Конституції України.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та визнання дій відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області протиправними.

Щодо вимоги про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 нарахованої суми пенсії у розмірі 20 866,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідач не заперечує проти факту наявності заборгованості з виплати пенсії за період з 01.07.2018 по 31.08.2018, з 01.09.2018 по 31.10.2018, з 01.02.2019 по 28.02.2019, з 01.07.2019 по 31.07.2019, з 01.09.2019 у розмірі 20 866,00 грн.

Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як встановлено судом вище, невиплата пенсії позивачу відбулася не у спосіб, що передбачений законом. Після поновлення виплати пенсії управлінням не виплачено пенсію з дня припинення її виплати до дня її поновлення. Відтак з точки зору положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Обираючи спосіб захисту, суд, зважаючи на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, приходить висновку, що достатнім та ефективним способом захисту порушеного права позивача у даній справі є прийняття рішення про стягнення з відповідача суми пенсії за спірний період.

Частиною 2 статті 9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

За результатом розгляду справи, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення з відповідача заборгованості по пенсії за період з 01.07.2018 по 31.08.2018, з 01.09.2018 по 31.10.2018, з 01.02.2019 по 28.02.2019, з 01.07.2019 по 31.07.2019, з 01.09.2019 у розмірі 20 866,00 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з вимогами статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи є підстави допустити негайне виконання рішення.

Нормами статті 371 КАС України передбачено, що негайно виконуються рішення, зокрема, про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, рішення суду підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно копії квитанції № 32042220 від 26.04.2021, позивачем сплачений судовий збір у сумі 908,00 грн. (арк. справи 14).

Таким чином, на користь ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню сума судового збору в розмірі 908,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Керуючись статтями 2-17, 19, 20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124, 125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (юридична адреса: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3, ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,- задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 період з 01.07.2018 по 31.08.2018, з 01.09.2018 по 31.10.2018, з 01.02.2019 по 28.02.2019, з 01.07.2019 по 31.07.2019, з 01.09.2019 по 30.09.2019.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (юридична адреса: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3, ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) виниклу заборгованість з невиплаченої пенсії за період з 01.07.2018 по 31.08.2018, з 01.09.2018 по 31.10.2018, з 01.02.2019 по 28.02.2019, з 01.07.2019 по 31.07.2019, з 01.09.2019 по 30.09.2019 в сумі 20 866 грн. (двадцять тисяч вісімсот шістдесят шість гривень).

Допустити до негайного стягнення постанову суду в частині виплати пенсії у межах суми за один місяць.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькійобласті (юридична адреса: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3, ) на користь ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Рішення прийнято в порядку письмового провадження 12 липня 2021 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя О.В. Зінченко