Справа № 280/5726/20
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2021 року (о 16 год. 35 хв.)Справа № 280/5726/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Батрак І.В.,

за участю секретаря Прус Я.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідача Гамаюнова Д.Є.,

Похило С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому з урахуванням уточнення просить:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні позивача зі служби;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за серпень 2018 року;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 28 липня 2019 року по день фактичної виплати розрахунку при звільненні.

На обґрунтування позовних вимог в позовній заяві наголошує, що позивач є учасником бойових дій, проходив службу в лавах Збройних Сил України та 28.07.2019 звільнений в запас відповідно до пп. «а» ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Зауважує, що в порушення приписів ст. 116 Кодексу законів про працю України відповідачем при звільненні позивача зі служби не було виплачено грошове забезпечення за серпень 2018 року, відповідно не було проведено повний розрахунок при звільненні, що підтверджується випискою по банківському рахунку позивача в АТ КБ «Приватбанк». Зауважує, що йому стало відомо, що його грошове забезпечення отримано іншою особою в касі ВЧ НОМЕР_1 , де проходив службу позивач, та вказані кошти було витрачено цією особою на сплату адміністративного штрафу, який був накладений на ОСОБА_2 за рішенням суду. З огляду на викладене, враховуючи положення ст. 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якого є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, вважає також, що на користь позивача підлягає стягненню грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою суду від 26.08.2020 прийнято позовну заяву та відкрито провадження в адміністративній справі. Підготовче засідання призначено на 24 вересня 2020 року. Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.

Відповідач позов не визнав, 18 вересня 2020 року на адресу суду надав відзив (вх. №43703), у якому пояснює, що за серпень 2018 року позивачу було нараховане грошове забезпечення в сумі 5391,10 грн., з яких 4004,20 грн. сума видана в касі ВЧ НОМЕР_1 , яка в подальшому була сплачена за адміністративний штраф та судовий збір в дохід держави на підставі постанови Мар`їнського районного суду Донецької області від 04.07.2018 по справі №237/2875/18. Крім того, в вересні 2018 року позивачу було нараховане грошове забезпечення в суму 8497,70 грн., з яких 6453,22 грн. перераховано на картку ПриватБанку позивача. Щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні стверджує, що положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації. Зауважує також, що аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. При цьому, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата з надбавками, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Тобто, стверджує, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст. 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати, а з прийняттям судових рішень, ст. 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, вважає, що відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України. На підставі наведеного, просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 24.09.2020 відкладено підготовче засідання на 22 жовтня 2020 року, в зв`язку відсутністю доказів надсилання відзиву позивачу.

Ухвалою суду від 22.10.2020 продовжений строк підготовчого провадження у справі та за клопотанням позивача відкладене підготовче засідання на 17 листопада 2020 року.

17 листопада 2020 року протокольною ухвалою суд відклав підготовче засідання за клопотанням позивача на 24 листопада 2020 року.

Ухвалою суду від 24.11.2020 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив судове засідання на 14 грудня 2020 року.

В судовому засіданні 14 грудня 2020 року оголошена перерва до 21 грудня 2020 року з метою надання часу позивачу та представнику відповідача надати додаткові докази.

Ухвалою суду від 21.12.2020 витребувано у ВЧ НОМЕР_1 докази щодо проведення повного розрахунку при звільненні з ОСОБА_1 за серпень 2018 року, довідку про нарахування грошового забезпечення за серпень 2018 року, саме як сума була нарахована позивачеві на банківський (картковий) рахунок, або отримана ним в касі особисто чи за дорученням (довіреністю), у зв`язку із чим в судовому засіданні оголошено перерву до 24 грудня 2020 року.

Ухвалою суду від 24.12.2020 за клопотанням позивача по справі призначена судова почеркознавча експертиза та зупинено провадження у справі до отримання висновку експерта.

Ухвалою суду від 03.06.2021 поновлено провадження у справі та призначене судове засідання на 09 червня 2021 року.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним у позові та додаткові усні пояснення, з урахуванням висновку судово почеркознавчої експертизи. Просить адміністративний позов задовольнити повністю.

Представники відповідача у судовому засіданні проти позову заперечили, надавши пояснення, аналогічні викладеним у відзиві, долученому до матеріалів справи. Просять у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

На підставі статті 243 КАС України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення та оголошено про час виготовлення рішення у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши надані документи, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 у період з 28.07.2016 по 29.07.2019 перебував на військовій службі у Збройних Силах України, про що свідчать записи у трудовій книжці НОМЕР_2 від 15.08.2002.

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідчення серія НОМЕР_3 , виданим Управлінням персоналу штабу ВЧ НОМЕР_4 04 травня 2017 року.

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 29.07.2019 №186 старшого солдата служби за контрактом ОСОБА_1 , командира господарчого відділення взводу забезпечення батальйону охорони військової частини. звільнено у запас відповідно до пп. «а» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту) та з 28 липня 2019 року виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні зі служби протиправною, позивач звернувся із даним позовом до суду, в якому просить виплатити йому грошове забезпечення за серпень 2018 року та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 28 липня 2019 року по день фактичної виплати.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Спірні правовідносини між сторонами по справі з приводу державних гарантій військовослужбовцям щодо достатнього матеріального, грошового та інших видів забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, регулюються правовими нормами Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII), в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

За приписами частини 1 статті 1-1 цього Закону № 2011-XII законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Як зазначено в статті 9 цього Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на неможливість застосування до спірних правовідносин положень статей 116, 117 КЗпП України з огляду на те, що порядок виплати грошового забезпечення регулюється нормами спеціального законодавства України, суд вважає безпідставними, оскільки виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується, зокрема порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення).

Суд звертає увагу на те, що питання дати виплати грошового забезпечення та відповідальності за затримання розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання виплати грошового забезпечення та відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема його статті 47, 116, 117 КЗпП України, що повністю спростовує доводи відповідача. Така правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №807/3664/14.

Позивач вказує, що відповідачем в день звільнення позивача зі служби, не було проведено повного розрахунку всіх сум, що належать йому від ВЧ НОМЕР_1 , а саме не було виплачено грошове забезпечення за серпень 2018 року.

Натомість, представники відповідача стверджують, що за серпень 2018 року позивачу було нараховане грошове забезпечення в сумі 5391,10 грн., з яких 4004,20 грн. отримано в касі ВЧ НОМЕР_1 старшим лейтенантом ОСОБА_3 на підставі довіреності, яка підписана позивачем, підпис якого підтверджений ТВО НШ-ПЗК ВЧ НОМЕР_1 майором Погребняком О.М., що також підтверджується розрахунково-платіжною відомістю №1271 на виплату грошового забезпечення особам офіцерського складу, військовослужбовцям рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом ВЧ НОМЕР_1 за серпень 2018 року.

На спростування вказаних доводів відповідача суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За клопотанням позивача у справі призначена судова почеркознавча експертиза на вирішення якої поставити наступне запитання: Чи виконаний підпис від імені ОСОБА_1 на оригіналі Довіреності на отримання грошового забезпечення за серпень 2018 року іншою особою? Проведення експертизи доручити Незалежному інституту судових експертиз (м. Київ, вул. Маршала Тимошенка, 21 корпус 3 офіс 7).

27 травня 2021 року на адресу суду надійшов висновок експерта №9719 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, складений 24 травня 2021 року.

За приписами статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Зі змісту висновку вказаного висновку експерта вбачається, що підпис від імені ОСОБА_1 , електрографічне зображення якого міститься у графі: «старший солдат» в електрофотокопії Довіреності від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 про отримання грошового забезпечення за серпень 2018 року у касі ВЧ НОМЕР_1 , без вказання дати, виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою, з ретельним наслідуванням якомусь справжньому підпису ОСОБА_1 .

У зв`язку з наявністю вказаного висновку судово-почеркознавчої експертизи суд критично ставиться до посилань представників відповідача на пояснення, надані капітаном ОСОБА_3 15.01.2021, згідно з якими позивач в телефонній розмові просив отримати на підставі довіреності за нього залишок грошового забезпечення за серпень 2018 року та сплатити штраф і судовий збір.

Стосовно твердження відповідача, що на момент виключення зі списків ВЧ НОМЕР_1 позивач був розрахований по грошовому забезпеченню, а частину грошового забезпечення за позивача отримав старший лейтенант ОСОБА_3 , а тому питання щодо недоотриманого грошового забезпечення повинно розглядатися в районному суді між позивачем а особою, яка отримала частину грошового забезпечення за серпень 2018 року, суд звертає увагу, що обов`язок щодо належної, повної та своєчасної виплати грошового забезпечення законодавство України покладає саме на роботодавця, яким у даному випадку є ВЧ НОМЕР_1 . Однак, належних доказів отримання грошового забезпечення за серпень 2018 року ОСОБА_1 матеріали справи не містять та судом не встановлені.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення взаємопов`язаних позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні позивача зі служби та зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за серпень 2018 року.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 28 липня 2019 року по день фактичної виплати розрахунку при звільненні суд вказує на таке.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що в даному випадку наявні підстави для настання відповідальності роботодавця за статтею 117 КЗпП України.

Разом з тим, суд зазначає, що для задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необхідно точно визначити період такої затримки.

При цьому, для точного визначення періоду затримки розрахунку при звільненні необхідно встановити день фактичного розрахунку як кінцеву дату нарахування середнього заробітку за весь час затримки всіх виплат при звільненні.

Отже, можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні перебуває у залежності від проведення фактичного розрахунку. Не встановивши конкретну дату повного розрахунку, суд позбавлений можливості достеменно встановити період затримки, а відтак і розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Як встановлено судом вище, що станом на час розгляду даної справи відповідач не виплатив позивачу грошове забезпечення за серпень 2018 року у розмірі 4004,20 грн., тобто з позивачем не проведено остаточного фактичного розрахунку при звільненні.

У Рішенні від 22.02.2012 у справі №4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що навіть за умови безспірності факту невиплати відповідачем належних позивачеві сум при звільненні, до проведення з позивачем остаточного фактичного розрахунку при звільненні, позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними, адже до фактичного проведення вказаного розрахунку суд позбавлений можливості достовірно обчислити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому не можуть бути задоволені позовні вимоги про стягнення таких сум.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності своїх рішень, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (частина 1 статті 143 КАС України).

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір» з відповідача судовий збір у відповідності до статті 139 КАС України не стягуються.

Проте, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути на користь ОСОБА_1 документально підтверджені актом надання послуг від 24.05.2021 №101 судові витрати, пов`язані із проведенням експертизи, у сумі 9265,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ВЧ НОМЕР_1 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 9, 137, 139, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 зі служби.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за серпень 2018 року в розмірі 4004,20 грн. (чотири тисячі чотири гривні двадцять копійок).

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, у сумі 9265,00 грн. (дев`ять тисяч двісті шістдесят п`ять гривень).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлений 17.06.2021.

Суддя І.В. Батрак