Справа № 360/2765/21
Суддя: Є.О. Кисельова
Дата ухвалення: 2021-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

09 липня 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/2765/21

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Кисельова Є.О., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Старобільського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про визнання незаконною бездіяльність, визнання рішення неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - відповідач, ОСОБА_1 ) до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Старобільського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (далі - відповідач УВДФССУ в Луганській області в особі Старобільського відділення), в якому позивач просив суд:

- визнати незаконною бездіяльність відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової страхової виплати у зв`язку зі стійкою втратою працездатності в розмірі 15 % за нещасним випадком на виробництві, який мав місце 23 березня 2014 року та відмові у виплаті заборгованості з соціальних страхових виплат за період з 19.05.2014 по 01.06.2015;

- визнати рішення Фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Старобільського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 16.03.2021 та 27.04.2021 неправомірними, а його дії по відмові у виплаті ОСОБА_1 одноразової страхової виплати у зв`язку зі стійкою втратою працездатності в розмірі 15 % за нещасним випадком на виробництві, який мав місце 23 березня 2014 року, та відмові у виплаті заборгованості соціальних страхових виплат за період з 19.05.2014 по 01.06.2015 протиправними;

- зобов`язати Старобільське відділення Фонду виплатити ОСОБА_1 одноразову страхову виплату у зв`язку зі стійкою втратою працездатності в розмірі 15 % за нещасним випадком на виробництві, який мав місце 23 березня 2014 року та виплатити заборгованість з соціальних страхових виплат за період з 19.05.2014 по 01.06.2015;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині виплати страхових виплат за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що є внутрішньо переміщеною особою. Постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відділенням виконавчої дирекції Фонду у Лутугинському районі м.Лутугине від 05.06.2014 позивачу була призначена одноразова допомога в разі стійкої втрати професійної працездатності (вид виплати 427 ,КЕКВ 2730.02) в сумі 82824,00 грн. За висновком МСЕК від 27.05.2014 (серія 10 ААА № 094848) встановлена стійка втрата професійної працездатності 15 %. Позивач стверджує, що даною довідкою МСЕК про результати визначення втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги позивачу був встановлений період виплати соціальних страхових виплат з 19.05.2014 по 01.06.2015, які не виплачені. За цей період часу та на день звернення до суду дана заборгованість не сплачена, на думку позивача, існує заборгованість з виплати даної страхової виплати. Призначена одноразова допомога в сумі 82824,00 грн. також не сплачена.

З заявою про виплату раніше призначеної та нарахованої суми одноразової допомоги призначеної потерпілому у разі стійкої втрати професійної працездатності від 01.03.2021 та з заявою про виплату заборгованості з соціальних страхових виплат від 15.04.2021 позивач звернувся до Старобільського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області. Листами від 16.03.2021 за № К-01-696/02-1 та від 27.04.2021 № К-02-1101/02-1 відмовлено у задоволенні його вимог.

Позивач вважає, що відповідачем було порушено його законні конституційні права у сфері соціального страхування.

30.06.2021 від представника відповідача на адресу суду за вхідним реєстраційним номером 22081/2021 надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначив, що потерпілий ОСОБА_1 жодних дій щодо продовження та отримання страхових виплат відповідно до Порядку № 20 та Постанови № 27 не здійснював, тобто до органів Фонду соціального страхування України не звертався до 01.03.2021. 01.03.2021 ОСОБА_1 звернувся до Старобільського відділення із заявою про виплату одноразової допомоги в разі стійкої втрати працездатності. Представник позивача посилається на те, що враховуючи вимоги ч. 4 ст. 47 Закону України № 1105 «Виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням», відділенням було направлено лист № К-01-696/02-1 від 16.03.2021 про відсутність підстав для сплати раніше призначеної, але не виплаченої одноразової допомоги в разі стійкої втрати професійної працездатності. 15.03.2021 позивач знов звернувся до відділення із заявою про виплату заборгованості з соціальних страхових виплат за період часу з 19.05.2014 по 01.06.2015. Відділення листом № К-02-1101/02-1 від 27.04.2021 повідомило про відсутність підстав для сплати раніше призначеної, але не виплаченої страхової виплати за період з 19.05.2014 до 01.06.2015. Представник відповідача вважає, що дії та вимоги органів Фонду соціального страхування України є правомірними, законними та не направлені на звуження чи скасування прав громадян, оскільки органи Фонду діють лише на підставі та у спосіб, в межах та в порядку, передбаченому Конституцією України, законами України та чинними підзаконними нормативними актами (арк.спр.44-46).

08.07.2021 від позивача до відділу діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) суду за вхідним реєстраційним номером 23049/2021 надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до якої наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі (арк.спр.84-87).

Позивач наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі (арк.спр.1-12).

Представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог (арк.спр.44-46).

Відповідно до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи вимоги частини 9 статті 205 КАС України, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного провадження.

Судом по справі вчинено такі процесуальні дії:

- ухвалою суду від 04.06.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено подальший розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (арк.спр.11-12);

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-77, 90 КАС України, суд дійшов наступного.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 є внутрішньо переміщеною особою, про що свідчить відповідна довідка від 10.02.2021 № 934- (арк.спр.15,16,17).

Відповідно до Акту проведення розслідування нещасного випадку, що стався 23.03.2014 о 13 год. 30 хв. на ВП «Шахта «Лутугінська», ДП «Луганськвугілля», Міністерство енергетики та вугільної промисловості України віл 03.04.2015, нещасний випадок щодо потерпілого ОСОБА_1 було визнано таким, що пов`язаний з виробництвом згідно «Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві», підлягає обліку і по ньому складається акт за формою Н-1 (арк.спр.20-21).

Згідно довідки про результати визначення ступеня втрати професійною працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги серії 10 ААА № 094848 вбачається, що ступінь втрати професійної працездатності ОСОБА_1 складає 15% з 19.05.2014 до 01.06.2015 (арк.спр.18-19).

Постановою Відділення виконавчої дирекції Фонду в Лутугинському районі м. Лутугине Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 05.06.2014 № 1221/10572/10572/2 було призначено потерпілому ОСОБА_1 одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності (вид виплати 427, КЕКВ 2730,02) в сумі 82824,00 грн. (арк.спр.24).

01.03.2021 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою, відповідно до якої просив сплатити призначену одноразову допомогу в разі стійкої втрати працездатності згідно постанови від 05.06.2014 № 1221/10572/10572/2 (арк.спр.25-26).

Листом від 16.03.2021 № К-01-696-02-1 Старобільським відділенням УВДФСС України у Луганській області було повідомлено ОСОБА_1 про те, що позивачем не своєчасно реалізовано право на отримання раніше призначеної одноразової допомоги, тому відділення управління не має підстав для сплати раніше призначеної, але не виплаченої одноразової допомоги (арк.спр.27).

15.04.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату заборгованості з соціальних страхових виплат за період часу з 19.05.2014 по 01.06.2015 або надати письмову відповідь щодо підстав невиплати щомісячних страхових виплат в період часу з 19.05.2014 по 01.06.2015 (арк.спр.28-29).

Відповідно до довідки Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 01.07.2021 № 2979/02-3 вбачається, що потерпілому ОСОБА_1 згідно виписки із акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності, наданою Спеціалізованою травматологічною МСЕК від 27.05.2014 серії 10 ААА № 094848, визначена стійка втрата працездатності 15% з 19.05.2014 - 01.06.2015. Потерпілому ОСОБА_1 відділенням були нараховані, але не виплачені суми страхових виплат за період з 19.05.2014 по 30.11.2014 на загальну суму 7120,73 грн. (арк.спр.72-73).

У свою чергу, ОСОБА_1 відділенням була нарахована у червні 2014, але не виплачена одноразова страхова виплата на загальну суму 82824,00 грн. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р місто Лутугине та населені пункти Лутугинського району Луганської області віднесено до переліку населених пунктів на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відділенням не здійснено переміщення в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремими підприємствами і організаціями Донецької та Луганської областей» від 07.11.2014 № 595, тому нарахування та виплату страхових виплати потерпілим (членам їх сімей) у відділенні припинено з 01.12.2014. Справа про страхові виплати ОСОБА_1 залишилась на тимчасово окупованій території (арк.спр.74-75).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Зазначені конституційні положення розвинуті в розділі II Конституції України "Права, свободи та обов`язки людини і громадянина". Тим самим право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Конституції України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, не запроваджено.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26.06.2014 у справі "Суханов та Ільченко проти України" (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України" (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Статтею 173 Кодексу законів про працю України регламентовано, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Закон України від 23.09.1999 № 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 1105-XIV в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) відповідно до Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я.

Розділом V Закону № 1105-XIV врегульовані питання загальнообов`язкового державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

Згідно з положеннями статті 36 Закону № 1105-XIV cтраховими виплатами є грошові суми, які згідно із статтею 21 цього Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Зазначені грошові суми складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати пенсії по інвалідності потерпілому; 4) страхової виплати пенсії у зв`язку з втратою годувальника; 5) страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 6) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу.

Відповідно до частини 1 статті 30 Закону № 1105-XIV, ступінь втрати працездатності потерпілим установлюється МСЕК за участю Фонду соціального страхування від нещасних випадків і визначається у відсотках професійної працездатності, яку мав потерпілий до ушкодження здоров`я. МСЕК установлює обмеження рівня життєдіяльності потерпілого, визначає професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, причину, час настання та групу інвалідності у зв`язку з ушкодженням здоров`я, а також визначає необхідні види медичної та соціальної допомоги.

Статтею 40 Закону № 1105-XIV визначено строки проведення страхових виплат.

Так, страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом соціального страхування від нещасних випадків дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду:

потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання;

особам, які мають право на виплати у зв`язку із смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати.

Одноразова допомога виплачується потерпілому в місячний строк з дня визначення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, а в разі смерті потерпілого - у місячний строк з дня смерті застрахованого особам, які мають на це право.

У свою чергу, відповідно до частини 6 статті 40 Закону № 1105-XIV, виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням.

При цьому, якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду соціального страхування від нещасних випадків своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці" (частина 9 статті 40 Закону № 1105-XIV).

Статтею 27 Закону України від 14.01.1997 № 16/98-ВР "Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначені підстави припинення виплат і надання соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням.

Відповідно до положень вказаної статті, виплати та надання соціальних послуг, на які має право застрахована особа за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, може бути припинено:

а) якщо виплати призначено на підставі документів, що містять неправдиві відомості;

б) якщо страховий випадок стався внаслідок дії особи, за яку настає кримінальна відповідальність;

в) якщо страховий випадок стався внаслідок умисної дії особи;

г) внаслідок невиконання застрахованою особою своїх обов`язків щодо загальнообов`язкового державного соціального страхування;

д) в інших випадках, передбачених законами.

Частиною першої статті 38 Закону № 1105-XIV регламентовано, що Страхові виплати і надання соціальних послуг може бути припинено:

1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню;

6) в інших випадках, передбачених законодавством.

За положеннями пункту 3 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1105-ХІV особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України.

Визначення того, хто є внутрішньо переміщеними особами, надано у абзаці першому частини першої статті 1 Закону України від 20.10.2014 № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VII в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Як зазначено в статті 2 Закону № 1706-VII, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.

Водночас частиною першою статті 3 Закону № 1706-VII встановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що враховується судом.

До жодного з указаних законів не внесено такої підстави для припинення соціальних виплат, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної.

01.10.2014 Кабінет Міністрів України (далі - КМУ) прийняв постанову № 531 «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», якою (у редакції постанови КМУ від 08.07.2015 № 471) установлено: особи, які перебувають (перебували) у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями чи фізичними особами або були добровільно застраховані та переселилися з тимчасово окупованої території, району проведення АТО або зони надзвичайної ситуації, мають право на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» робочими органами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування, а до завершення заходів, пов`язаних з утворенням зазначеного Фонду та його робочих органів, робочими органами Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань та Фонду відповідно до пункту 6 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону за фактичним місцем проживання у порядку, встановленому правліннями фондів. Матеріальне забезпечення виплачується застрахованим особам в установленому порядку через банки.

Крім того, 05.11.2014 КМУ прийнято постанову № 637 «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції», згідно з якою (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановами КМУ від 12.12.2014 № 715, від 12.08.2015 № 615, від 26.08.2015 № 636, від 30.09.2015 № 788) призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою КМУ від 01.10.2014 № 509.

07.11.2014 прийняв постанову № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства», якою затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства (далі - Тимчасовий порядок).

Відповідно до пункту 3 постанови КМУ від 07.11.2014 № 595 (зі змінами внесеними згідно з постановами КМУ від 11.03.2015 № 109, від 08.04.2015 № 239) міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, місцеві державні адміністрації мали забезпечити до 01.12.2014 переміщення бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Переміщення здійснюється лише тих бюджетних установ, підприємств та організацій, що в разі зміни місцезнаходження зможуть забезпечити провадження своєї діяльності.

Також за пунктом 8 Тимчасового порядку (із змінами, внесеними згідно з постановами КМУ від 08.04.2015 № 239, від 26.05.2015 № 636) особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою КМУ від 01.10.2014 № 509, пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати, протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

11.12.2014 правління Фонду на виконання постанови КМУ від 01.10.2014 № 531 прийняло постанову № 20 «Про затвердження Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції». Як зазначено в преамбулі цієї постанови, вона прийнята з метою забезпечення безперервності та першочерговості одержання щомісячних страхових виплат та медико-соціальних послуг потерпілими на виробництві (членами їх сімей), які переміщуються з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції.

Як зазначено в пункті 1 цього Порядку, він поширюється на фізичних осіб, які постійно проживають в Україні, яких змусили або які самостійно покинули своє місце проживання внаслідок (або з метою уникнення) негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру і які мають право на страхові виплати та страхові витрати на медичну і соціальну допомогу відповідно до Закону № 1105-ХІVза фактичним місцем проживання (перебування) (якщо страховий випадок настав до моменту переміщення).

Відповідно до пункту 2 цього Порядку особи, які тимчасово переміщені, мають право на призначення та/або продовження раніше призначених страхових виплат, страхових витрат на медичну та соціальну допомогу відповідно до Закону № 1105-ХІV безпосередньо в робочих органах виконавчої дирекції Фонду за фактичним місцем проживання (перебування), що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, за формою, наведеною в додатку до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, затвердженого постановою КМУ від 01 жовтня 2014 року № 509, відповідно до Закону № 1706-VII.

Враховуючи викладене, постанови КМУ № 531, 637 та 595, а також постанова Правління Фонду від 11.12.2014 № 20 не регулюють питання щодо здійснення страхових виплат особам, які з районів проведення АТО не переселялися та продовжують проживати за своїм постійним місцем проживання на території, яка не контролюється органами державної влади. Вказані підзаконні акти регулюють особливості виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам, тобто особам, які тимчасово переселилися з району проведення антитерористичної операції. Крім того, такі підзаконні акти не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 243/3505/16-ц.

Аналіз наведених вище норм матеріального права дає можливість суду дійти висновку про те, що припинення нарахування та виплати страхових виплат (у тому числі одноразової грошової допомоги) можливе лише за вичерпним переліком підстав. При цьому, підставою для відмови у виплаті страхових внесків за минули періоди є наявність у потерпілого або особи, яка має право на одержання виплат відповідної вини щодо несвоєчасного одержання призначених виплат.

Суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Старобільського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області не надано до матеріалів адміністративної справи належних та допустимих доказів в підтвердження наявності у ОСОБА_1 вини щодо не своєчасного одержання призначених виплат.

Натомість, судом встановлено, що ОСОБА_1 як внутрішньо переміщена особа, яка покинула своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації території Луганської області незаконними озброєними формуваннями та у зв`язку із не здійсненням переміщення Відділення виконавчої дирекції Фонду в Лутугинському районі в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження, опинився у ситуації, яка не дозволяє в повному обсязі реалізувати право на належне соціальне забезпечення, відтак в розумінні положень Закону № 1105-XIV у позивача відсутня вина щодо несвоєчасного одержання призначених виплат.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що відповідачем була допущена протиправна бездіяльність щодо невиплати ОСОБА_1 призначених соціальних виплати, тому суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача виплатити ОСОБА_1 одноразову страхову виплату у зв`язку зі стійкою втратою працездатності в розмірі 15 % за нещасним випадком на виробництві, який мав місце 23 березня 2014 року та заборгованість з соціальних страхових виплат за період з 19.05.2014 по 01.06.2015

Що стосується обраного способу захисту прав позивача, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пунктів 2-4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язати утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Окрім того, суд звертає увагу відповідача на те, що частиною третьою статті 245 КАС України передбачено право суду у разі скасування індивідуального акта зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Оскільки порушення прав ОСОБА_1 відбулось внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, з метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких він просить, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім і необхідним (ефективним), а саме:

- визнати протиправну бездіяльність відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової страхової виплати у зв`язку зі стійкою втратою працездатності в розмірі 15 % за нещасним випадком на виробництві, який мав місце 23 березня 2014 року в розмірі 82824,00 грн;

- зобов`язати відповідача виплатити ОСОБА_1 одноразову страхову виплату у зв`язку зі стійкою втратою працездатності в розмірі 15 % за нещасним випадком на виробництві, який мав місце 23 березня 2014 року в розмірі 82824,00 грн;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати заборгованості з соціальних страхових виплат ОСОБА_1 за період з 19.05.2014 по 01.06.2015;

- стягнути з відповідача заборгованість з невиплати ОСОБА_1 соціальних страхових виплат за період з 19.05.2014 по 30.11.2014 у розмірі 7120,73 грн.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже, виходячи з системного аналізу наведених норм законодавства та встановлених судом обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з обранням належного способу захисту порушеного права позивача.

Приписами ч. 1 ст. 371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки, присуджені позивачу виплати є періодичними та здійснюються з Державного бюджету України, рішення підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн., про що свідчить квитанція № 0.0..1 від 24.05.2021 (арк.спр.13).

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, у разі задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають оплаті, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Враховуючи те, що позовні вимоги задоволені, судовий збір підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області у розмірі 908,00 грн.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 133, 139, 241-246, 250, 255, 263, 370, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області в особі Старобільського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області (код ЄДРПОУ ВП: 41457904, місцезнаходження: Луганська обл., Старобільський район, м. Старобільськ, вул. Миру, буд. 5) про визнання незаконною бездіяльність, визнання рішення неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправну бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області в особі Старобільського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової страхової виплати у зв`язку зі стійкою втратою працездатності в розмірі 15 % за нещасним випадком на виробництві, який мав місце 23 березня 2014 року в розмірі 82824,00 грн.

Зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області в особі Старобільського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області виплатити ОСОБА_1 одноразову страхову виплату у зв`язку зі стійкою втратою працездатності в розмірі 15 % за нещасним випадком на виробництві, який мав місце 23 березня 2014 року в розмірі 82824,00 грн.

Визнати протиправною бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області в особі Старобільського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області щодо невиплати заборгованості з соціальних страхових виплат ОСОБА_1 за період з 19 травня 2014 року по 01 червня 2015 року.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області в особі Старобільського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області заборгованість з невиплати ОСОБА_1 соціальних страхових виплат за період з 19 травня 2014 року по 30 листопада 2014 року у розмірі 7120,73 грн.

В частині присудження страхової виплати в межах суми стягнення за один місяць рішення суду виконується негайно.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області (ідентифікаційний код: 41313100, місцезнаходження: Луганська обл., місто Сєвєродонецьк, проспект Космонавтів, буд. 16) на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Є.О. Кисельова