Справа № 620/2669/21
Суддя: Скалозуб Ю.О.
Дата ухвалення: 2021-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2021 року Чернігів Справа № 620/2669/21

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скалозуба Ю.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1
провизнання протиправними дій та стягнення коштів,
У С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 серпня 2018 року по 26 лютого 2021 року включно;

стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 серпня 2018 року по 26 лютого 2021 року включно в розмірі 269 016,30 гривень (двісті шістдесят дев`ять тисяч шістнадцять гривень тридцять копійок) за КВЕД 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців».

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на виконання рішень судів відповідач виплатив йому: компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік; індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 22.08.2018. Остаточний розрахунок з ним відповідачем проведено 26.02.2021. Враховуючи вказане, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 22.05.2020 у справі № 320/1263/19 та від 31.10.2019 у справі № 2340/4192/18, вважає, що бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачу у розмірі 269016,30 є протиправною.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому висловив незгоду із заявленими позовними вимогами, оскільки, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, висловлені у постанові від 18.11.2019 у справі № 0904/1532/18, вважає, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставними, а тому наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог. Посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, зазначену у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, вважає, що заявлена до стягнення сума середнього заробітку є неспівмірною із встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, тому підстави для стягнення середнього заробітку у розміру 269016,30 грн є необґрунтованими та безпідставними.

У відповіді на відзив, позивач, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, просив позовні вимоги задовольнити.

У запереченнях, посилаючись на підстави, зазначені у відзиві, відповідач у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та стягнення коштів залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліку.

У строк, встановлений судом, позивачем усунуто недоліки позовної заяви, допущені при її поданні.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 14.04.2021 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , звідки був звільнений.

Відповідно до рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 у справі № 620/3092/20, яке набрало законної сили 18.12.2020, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 провести повний розрахунок з ОСОБА_1 при звільненні - здійснити виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикорисгані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2015 по 2018 роки.

Відповідно до рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 у справі № 620/3093/20, яке набрало законної сили 14.12.2020 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 22 серпня 2018 року включно.

Копіями виписок з банківського рахунку підтверджується перерахування коштів в/ч НОМЕР_1 на рахунок позивача: 16.01.2021 у розмірі 5046,53 грн; 26.02.2021 у розмірі 18068,83 грн (а.с. 16, 17).

Відповідно до Довідки В/ч НОМЕР_1 від 13.05.2021 № 701 на виконання вимог Чернігівського окружного адміністративного суду позивачу було виплачено: компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, а саме нараховано - 18343, 99 грн (2015-2018 роки) та перераховано на картковий рахунок 18068,83 грн 26.02.2021. Утримано військовий збір (1,5%) 275,16 грн; індексація грошового забезпечення, а саме нараховано 5123,38 грн, перераховано на картковий рахунок 5046,53 грн 16.01.2021. Утримано військовий збір (1,5%) - 76,85 грн (а.с. 54).

Із заявою від 02.03.2021 позивач звернувся до відповідача, в якій просив: нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2018 по 26.02.2021 (а.с. 18-19).

Відповідно до Довідки В/ч НОМЕР_1 від 13.05.2021 № 702 середньомісячне грошове забезпечення ОСОБА_1 на 22.08.2018 складало 9827,14 грн, середньоденне грошове забезпечення складало - 327,57 грн (а.с. 55).

Згідно наданого до суду позивачем розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2018 по 26.02.2021, вказана сума складає 269016,30 грн, що визначена шляхом: 630 (кількість робочих днів з 22.08.2018 по 26.02.2021) х 427,01 грн (середньоденний розмір грошового забезпечення) (а.с. 9).

Надаючи нормативно-правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Отже, у даному випадку, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд дійшов висновку про можливість застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.02.2018 у справі № 805/977/16-а (провадження № К/9901/8708/18), від 04.04.2018 у справі № 805/5111/15-а (провадження № К/9901/6929/18).

Так, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц.

Крім того, у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначив, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №816/1640/17.

Сторонами не заперечується, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та 22.08.2018 був звільнений. З матеріалів справи вбачається, що на момент звільнення позивача з військової служби відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2015 по 2018 роки, а також щодо індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 22 серпня 2018 року включно.

На виконання рішень Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 у справі № 620/3092/20 та від 07.10.2020 у справі № 620/3093/20 Військовою частиною НОМЕР_1 позивачу на картковий рахунок 16.01.2021 було перераховано суму індексації грошового забезпечення та 26.02.2021 - компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки відповідно. Отже, остаточний розрахунок з позивачем В/ч НОМЕР_1 був проведений 26.02.2021.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач має право на проведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Водночас, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача підлягає зменшенню враховуючи таке.

Як зазначено вище, вважаючи, що при звільненні позивачу не було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, останній звернувся до суду, проте таке звернення відбулось лише у серпні місяці 2020 року, тобто майже через два роки після звільнення.

Згідно з Довідкою в/ч НОМЕР_1 від 13.05.2021 № 702 середньоденне грошове забезпечення позивача складає 327,57 грн.

При цьому, судом до уваги не береться середньоденний розмір грошового забезпечення, визначений позивачем, а саме 427,01 грн, оскільки відповідно до наданого ним розрахунку вказана сума визначена на підставі Довідки № 714. Однак, в матеріалах, наданих до суду, вказана Довідка відсутня, що унеможливлює дослідити її та здійснити аналіз.

Зважаючи на кількість робочих днів у період з дня наступного за звільненням позивача (23.08.2018) по день фактичного розрахунку (26.02.2021), які складають 629 днів, то розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить 206041,53 грн (327,57 грн*629).

Важливим критерієм для зменшення розміру середнього заробітку, відповідно до правових висновків Верховного Суду, є період затримки (прострочення) виплати заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

Так, саме тривалість періоду затримки виплат зумовила зростання розміру середньої заробітку. Надаючи оцінку діям роботодавця, суд звертає увагу на сумлінність дій Військової частини НОМЕР_1 при проведенні розрахунку із працівником і лише неправильне тлумачення норм щодо надання додаткової оплачуваної відпустки спричинило утворення заборгованості.

Аналізуючи поведінку позивача у спірних правовідносинах, суд зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у спірних правовідносинах працівник (у широкому розумінні поняття) має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Враховуючи правову позицію Великої Палати, викладену в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц суд вбачає наявність підстав для врахування в даному випадку істотність суми заборгованості (18343,99 грн) у порівняння з середнім заробітком за час затримки розрахунку (206041,53 грн) та тієї обставини, що позивач тривалий час не звертався до суду. На переконання суду причиною виникнення затримки розрахунків при звільненні стало як те, що відповідач помилково тлумачив законодавчі норми щодо надання додаткової оплачуваної відпустки, так і те, що позивач лише у серпні 2020 року (попри звільнення з 22.08.2018) звернувся до суду про стягнення компенсацій по відпустці, що і спричинило утворення заборгованості. Крім цього, суд враховує, що позивач будучи обізнаним із тим, що строки звернення до суду із вимогами про виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку не застосовуються, міг тривалий час не звертатися до суду з метою штучного збільшення розміру виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд, зауважує, що в силу вимог ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при розгляді даної справи враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16.07.2020 у справі №812/1259/17.

Отже, суд дослідивши обставини справи з урахуванням критеріїв, які слід враховувати, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, дійшов висновку про відповідність суми 30 000,00 грн принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених заходів відповідальності.

Щодо посилання відповідача на пропущення позивачем строку звернення до суду суд зазначає таке.

Відповідно до частини п`ятої 5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

У даному випадку позивачем оскаржується протиправність дій відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 22.08.2018 по день фактичного розрахунку 26.02.2021 у порядку статей 116-117 КЗпП України, які остаточно проведені 26.02.2021 (а.с. 17).

Суд зазначає, що висновок щодо застосування строків у спірних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 11.01.2021 № 240/532/20 та встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України (місячний строк).

У справі, що розглядається, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 26.03.2021, тобто в межах місячного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи викладене вище, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що наявні правові підстави для часткового задоволення позову.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 серпня 2018 року по 26 лютого 2021 року включно.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 серпня 2018 року по 26 лютого 2021 року включно в розмірі 30 000,00 грн (тридцять тисяч грн 00 коп.).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 295,92 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ НОМЕР_3 .

Дата складення повного рішення суду - 08.07.2021.

Суддя Ю. О. Скалозуб