Справа № 420/2446/21
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2021-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2021 р.м. ОдесаСправа № 420/2446/21

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:
м. Одеса;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
29.04.2021 року;
Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А.
П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Димерлія О.О.

Танасогло Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області №26 від 09.02.2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина Нігерії ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач звернувся до органу міграційної служби із обґрунтованою заявою про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Вважає, що його заява відповідає всім критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте, міграційною службою безпідставно відмовлено в оформленні відповідних матеріалів, у зв`язку із чим позивач вимушений звернутись до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки позивачем не наведено фактів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, а наведені ним дані при зверненні із відповідною заявою не дають можливості встановити наявність у позивача обставин, за якими він міг отримати заявлений ним статус, йому правомірно було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, отже підстави для скасування оскаржуваного рішення та зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії відсутні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки положенням Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та помилко не враховано обґрунтовані реальні побоювання позивача за власне життя, застосування нелюдського або такого, що принижує гідність, у разі повернення до країни громадянської належності. Апелянт акцентує увагу на тому, що його звернення за захистом є обґрунтованим, що давало органу міграційної служби прийняти рішення про надання статусу біженця або визнати позивача таким, що потребує додаткового захисту. В свою чергу, відповідачем не виконано обов`язок, передбачений ч. 2 ст. 77 КАС України, та не доведено в суді правомірність свого рішення та залишення вимог заявника без задоволення. Наведені обставини у сукупності свідчать про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення.

Оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, однак в судове засідання вони не з`явились, з огляду на достатність доказів для вирішення справи за наявними матеріалами, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Федеративної Республіки Нігерія, місце народження: м. Лагос, національність нігерієць, етнічна група юруба, віросповідання християнин, неодружений, дітей не має.

30.05.2019 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звертався до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою, в якій просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування вказаної заяви зазначалось, що заявник не може повернутись до країни походження через небезпеку та загрозу його життю. Пояснював, що у його рідному регіоні діє радикальне ісламістське угруповання «Боко Харам» (Західноафриканська провінція Ісламської держави, офіційна Jamaatu Ahlis Sunna Liddaawati wal Jihad, що перекладається як Суспільство прихильників поширення вчення пророка та джихаду), яка здійснює численні напади на церкви, школи, поліцейські дільниці, а також викраденням та вбивством цивільного населення на північному сході Нігерії, саме там де мешкав заявник - м. Лагос (Штат Лагос). «Боко Харам» виступає проти західної освіти, західної культури та науки. На думку членів секти, будь-яка громадська та політична діяльність, пов`язана із західними цінностями, має бути заборонена, в тому числі: голосування на виборах, носіння сорочок та штанів, світську освіту. Уряд Нігерії, з точки зору «Боко Харам», «зіпсовано» західними ідеями та складається з «невіруючих», тому воно має бути повалено, а країна повинна управлятися на основі законів шаріату. У рідному місті заявника організацією «Боко Харам» було вбито майже всіх цивільних мешканців по причині релігійних переконань, адже мешканці м. Лагос (Штату Лагос) за релігійними переконаннями є християнами, а представники організації «Боко Харам» є радикальними мусульманами та мають на меті побудувати ісламську державу із законами шаріату. Заявник є християнином, під час нападу «Боко Харам» на його рідне місто заявнику вдалося вижити та покинути територію Федеративної Республіки Нігерія, проте він не може повернутись, адже у нього є побоювання щодо загрози його життю у зв`язку із релігійними переконаннями по причині того, що він християнин, а на території Нігерії діє терористичне угрупування «Боко Харам» (визнано таким резолюцією Генасамблеї ООН), яке вбиває цивільних осіб, що не є мусульманами.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області 19.06.2019 року №115 було відмовлено позивачу в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись із вказаним наказом, позивач оскаржив його у судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 серпня 2020 року по справі №420/8095/19, адміністративний позов ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення від 19.06.2019 року №5/1/199, наказу №115 від 19.06.2019 року залишено без задоволення.

Ухвалою Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 серпня 2020 року повернуто скаржнику.

10.02.2020 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повторно звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою, в якій просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказана заява обґрунтована тим, що заявник не може повернутись до країни походження через відновлення агітації конфлікту в штаті Біафра, що призвело до попередньої громадянської війни в Нігерії та позбавило життя мільйонів жителів, у тому числі життя його бабусі та дідуся, у період 1967-1970 років. Через відновлення агітації батьки заявника переїхали до сусідньої з Нігерією країни у якості біженців. Влада Нігерії вбиває кожного громадянина, який ідентифікує себе з Біафрою. Заявник вказував, що прибув до України у травні 2018 року у зв`язку із тим, що Нігерійська держава розшукувала усіх молодих людей та всіх сімей із регіону Біафра з метою арешту та катування. У зв`язку із тим, що з 2018 року у країні громадянської належності нічого не змінилось, заявник прийняв рішення про звернення за захистом в Україні.

09.02.2021 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області складено Висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у справі №2020OD0159 громадянину Нігерії ОСОБА_1 .

Розглянувши вказаний висновок, Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС в Одеській області видано наказ 09.02.2021 року №26, яким відмовлено громадянину Нігерії ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою для відмови в оформленні вказаних матеріалів стала відсутність обставин, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, посилаючись на наявність обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни походження, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, є особою, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Судом першої інстанції надано вірну правову оцінку нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та правильного визначено, що особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Отже, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Апеляційний суд враховує, що у зв`язку із зверненням позивача за захистом Управлінням проведено анкетування та співбесіду з громадянином Нігерії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно вказаних матеріалів, виїзд заявника з Нігерії на територію України відбувся в 05.05.2018 року, авіарейсом Лагос (Нігерія) Стамбул (Туреччина) Бриспіль (Україна), легально на підставі паспортного документа, з метою підписання контракту з футбольним клубом на території України.

На території громадянської належності заявник здобув протягом 2001-2012 років повну середню освіту. На Батьківщині грав у футбол на професійному рівні протягом 2010-2018 років, у зв`язку із чим отримував заробітну плату.

На території України неофіційно працює вантажником з грудня 2018 року на промисловому ринку « 7 км».

Ані заявник, ані його близькі родичі ніколи не перебували членами жодних політичних, релігійних, військових або громадянських організацій, ні на території громадянської належності, ні на території України.

Заявник не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, які були б пов`язані з його расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами або належністю до певної соціальної групи. Заявник не є військовослужбовцем, військову службу не проходив, не притягувався до кримінальної відповідальності на батьківщині та до нього не застосовувались адміністративні санкції.

Під час співбесіди встановлено, що заявник не бажає повертатись до країни громадянської належності через побоювання зазнати загрозу для себе у зв`язку із Біафро-нігерійським протистоянням, діяльністю угрупування «Боко харам» та сутичками між населенням і правоохоронцями під час протестів.

Водночас, під час звернення за захистом заявник вказував, що не зазнавав переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, політичних переконань або ознакою належності до певної соціальної групи на території Нігерії.

Не знайшли і правдоподібність доводи заявника про побоювання повернутись на батьківщину через війну в Біафра, так як Біафро-нігерійська війна відбувалась протягом 1967-1970 років, що свідчить про її закінчення задовго до народження заявника.

Не знайшла свого підтвердження і обґрунтованість доводів заявника щодо побоювань за своє життя через діяльність угрупування «Боко Харам» на батьківщині, оскільки діяльність угрупування розповсюджена на північному сході Нігерії, а шукач захисту проживав у м. Лагос (південно-західній частині країни громадянської належності).

У тому числі, додатково заявник підтвердив, що угрупування «Боко Харам» не становить для нього ніякої загрози, він ніколи не зазнавав особисто жодних проблем через їх діяльність.

Крім того, рідні шукача захисту проживають на Батьківщині, в них не виникає жодних суттєвих проблем. Також, встановлено, що все необхідне заявник мав на батьківщині.

У тому числі, органом міграційної служби враховано, що причини звернення за захистом в Україні не змінились з періоду первинного звернення за захистом та під час повторного подання відповідної заяви.

Слід також враховувати, що наведеним у заві доводам позивача щодо звернення за захистом вже надавалась правова оцінка судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Інших обставин, що ініціюють звернення із відповідною заявою позивачем не наведено і таких не встановлено органом міграційної служби під час повторного вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або додаткового захисту.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач не зміг обґрунтувати, яка загроза може очікувати на нього у випадку повернення до регіону постійного проживання.

В матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження реального ризику для позивача бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.

У контексті встановлених обставин вірогідним є те, що звернення позивача за міжнародним захистом обумовлено намірами щодо легалізації в Україні і не пов`язано із ситуацією громадянської належності позивача, причини неможливості повернення на Батьківщину складаються лише з припущень позивача та мають загальний характер.

Заявлена позивачем інформація не містить обґрунтованих, достовірних та несуперечливих відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

У зв`язку із чим, суд першої інстанції вірно вважав обґрунтованими висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань в країні громадської належності за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування об`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення даних спорів.

Згідно із ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються, зокрема, за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Враховуючи викладене, оскільки під час звернення щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач не навів обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, такі обставини не підтверджуються і інформацією по країні громадянської належності позивача, а доводи позивача є очевидно не переконливими, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з урахуванням всіх обставин у справі дійшов вірного висновку про правомірність оспорюваного рішення органу міграційної служби та відсутність підстав для зобов`язання суб`єкта владних повноважень повторно розглянути заявлене позивачем питання з приводу надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції повною мірою з`ясовані обставини справи, висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Адеємі Тайво Адемола Метью залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

Т.М. Танасогло