Справа № 480/3912/21
Суддя: О.А. Прилипчук
Дата ухвалення: 2021-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2021 року Справа № 480/3912/21

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Прилипчука О.А.,

розглянувши в порядку с прощеного позовного провадження в приміщенні суду в м.Суми адміністративну справу №480/3912/21

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Сумській області

про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 через представника звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Сумській області, в якій просить:

1. Визнати протиправними та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.03.2021 № 71-21.

Позовні вимоги мотивує тим, що є громадянином Іраку, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Васіт, Ірак. В листопаді 2018 року він легально прибув на територію України (Багдад-Стамбул-Харків) з метою навчання у Сумському державному університеті, відповідно до запрошення якого, ним була відкрита віза, необхідна для приїзду в Україну. Позивач закінчив шість повних курсів навчання на медичному факультеті СумДУ, після чого перевівся до Харківського національного університету ім. Каразіна. На даний час продовжує навчання у вказаному вузі.

В жовтні 2020 року позивач звернувся до Управління державної міграційної служби в Сумській області з метою отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Причиною звернення за захистом в Україні послугувала політична ситуація у країні походження та те, що йому особисто почали погрожувати представники збройних, бандитських угрупувань, які здійснюють свою злочинну діяльність на всій території Іраку.

За результатами співбесіди, опрацювання інформації та вивчення документів, відповідачем було винесено рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.03.2021 №71-21, у зв`язку із відсутністю умов, передбачених пп. 1 та 13 ч.1 ст. 1 Закону.

Позивач вважає, що оскаржувана відмова прийнята без врахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення та стосуються його справи. У відповідача не було підстав для висновку про обгрунтованість чи необгрунтованість його заяви по оформленню документів для вирішення питання щодо надання йому статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач змушений залишатися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці, а також свободі в Іраку, в нього є обґрунтовані обставини для побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи та боїться застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини; він не може і не бажає повернутися до країни походження внаслідок зазначених побоювань. За таких обставин, з врахуванням нинішньої політичної обстановки в Іраку, позивач побоюється повертатися до своєї батьківщина, він боїться стати там жертвою переслідувань або жертвою незаконного вироку через свої політичні погляди та переконання та через політичні погляди його родини.

Ухвалою суду від 26.05.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник ДМС України та Управління ДМС України в Сумській області, надавши відзив на позовну заяву, вважає її вимоги безпідставними, необгрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Іраку, уродженець міста Азізія, провінція Засси, іракець за національністю, мусульманин-шиїт за релігійним переконанням, одружений (дружина - громадянка України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ), має незакінчену вищу освіту - закінчив 5 курсів Сумського державного університету. 14.01.2020 відрахований з навчального закладу за невиконання індивідуального плану навчання.

19 вересня 2010 року позивач вперше прибув на територію України легально за маршрутом: Ірак (м. Азізія) - Сирія (м. Дамаск) - автомобільним транспортом. Сирія (Дамаск) - Україна (Бориспіль) - повітряним транспортом, по дійсному паспорту громадянина Іраку, з метою навчання у Сумському державному університеті.

28.07.2016 та 19.04.2017 він звертався до Управління ДМС України в Сумській області із заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підставами для звернення, за його словами, були побоювання, що його можуть вбити рідні дівчини, з якою він, в порушення існуючих традицій, зустрічався під час перебування влітку 2015 року в Іраку (2016 рік) та він може постраждати у війні, яка відбувається Іраку (2017 рік). Відповідними рішеннями йому було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки його заяви є очевидно необгрунтованими і не містять умов, зазначених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Вищевказані рішення визнано законними та обґрунтованими під час їх перегляду в судовому порядку за адміністративними справами.

12.10.2020 позивач втретє звернувся до УДМС України в Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Новими підставами для звернення позивач називає те, що він мусульманин, але його погляди на іслам не відповідають тим вимогам, які встановлюють на території провінції Вассіт багаточисленні незаконні мусульманські угрупування, в тому числі Хізбалла в Іраку та Аль-Сайб, які практикують інший іслам, ніж прописано в Корані, та діють як мафія.

На основі всебічного вивчення наданих позивачем матеріалів, а також інформації по країні походження Ірак, протоколів співбесід, ДМС України прийнято рішення від 17.03.2021 року № 71-21 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що є законним та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Під час вивчення матеріалів було встановлено, що надані позивачем скріншоти з екрану телефона не можна вважати доказами надходження на його адресу будь-яких погроз.

Крім того, є суперечливими твердження, надані позивачем на співбесіді від 21.10.2020, де він стверджує, що перебуваючи в Іраку в 2018 році йому особисто погрожували представники мусульманських партій через те, що він не ходив до мечеті, не молився. Але його родина за гроші домовилася, щоб його не чіпали. Однак згодом, у ході цієї ж співбесіди, повідомив, що про його ставлення до релігії знає лише мати, але батьку про це не розповідає.

Виглядають непереконливими і твердження позивача стосовно того, що батько не знає про його ставлення до релігії, не бачив фото, через яке йому почали погрожувати, але попереджає позивача, що йому не можна повертатися додому.

Позивач стверджує, що своє ставлення до релігії змінив після 2014 року, коли представники ІДІЛ почали вбивати людей заради релігії. Але це йому не перешкоджало повертатися до Іраку в 2014, 2015 та 2018 роках. Про жодні факти надходження погроз на його адресу через зміну ставлення до релігії під час попередніх звернень в 2016 та 2017 роках він не повідомляв. До того ж, відповідач зазначив, що бойовики ІДІЛ - це мусульмани- сунути, а позивач мусульманин- шиїт. Тобто позивач вважає себе мусульманином та ісламу не зрікався.

Позивач впевнений, що в Іраку небезпечно проживати особам, які не поділяють погляди більшості населення на іслам. З цього приводу відповідач звернає увагу на його слова стосовно того, що його родина є віруючою, але не настільки, як це вимагають мусульманські угрупування. В Іраку, в провінції Вассіт, залишилися проживати батьки позивача, три рідних брати та п`ять сестер, але про існування у них будь-яких проблем через їх відношення до релігії позивач не заявляє.

Також позивач пов`язує надходження на його адресу погроз з тим, що він перебуває у шлюбі з громадянкою України, оскільки мусульманським групам відомо, що вона християнка (співбесіда від 21.10.2020). Однак, відповідач також звертає увагу на твердження позивача, надані під час співбесіди від 29.12.2020, відповідно до яких, він перед укладанням шлюбу з батьками це питання не обговорював, оскільки це його особисте життя. Він взагалі їм не повідомив, що перебуває у шлюбі і вони досі про це не знають. Також він не зміг назвати прізвище дружини, дату її народження, дату укладання шлюбу. За його словами, він разом з дружиною не проживає вже три роки, вони взагалі не зустрічаються.

Отже, враховуючи вищевикладене, відповідач вважає, що твердження позивача стосовно того, що представникам шиїтського ополчення відома інформація про його шлюб, є недостовірними.

Крім цього, позивач не є публічною особою, він не розшукується владою Іраку за вчинення будь-яких злочинів, не є вихідцем з територій, які раніше були підконтрольні угрупуванню ІДІЛ та не причетний до будь-яких конфліктів, які пов`язані з діяльністю цього угрупування. не належить до релігійних меншин, релігію не змінював, до уразливих груп населення не відноситься, отже його твердження стосовно того, що інформація про нього відома серед представників шиїтських угрупувань по всьому Іраку та вони будуть його відслідкувати в будь-який час і в будь-якому місті країни виглядають непереконливими, а побоювання - необгрунтованими.

На підставі аналізу, проведеного відповідно до Рекомендацій УВКБ ООН з питань міжнародного захисту відносно осіб, які рятуються втечею з Республіки Ірак, травень 2019 та інших проаналізованих джерел відповідач дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не відноситься до груп ризику, які можуть потребувати міжнародного захисту.

Звертаючись за захистом 12.10.2020, після чергового відрахування з університету, позивач свої побоювання пов`язує з погрозами незаконних мусульманських угрупувань, які вважають, що він змінив релігію.

Враховуючи вищенаведене, вбачається, що позивач свідомо зловживає процедурою звернення за захистом в Україні з метою вирішення питання щодо легалізації на території України та продовження навчання в українському навчальному закладі.

Однак причини особистого характеру, прагнення змін та покращення рівня життєвих умов, коли особа переїжджає виключно з економічних міркувань, свідчать, що така особа є економічним мігрантом, а не біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту (пункт 62 Керівництва).

Враховуючи вищезазначене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 15-29).

Дослідивши матеріали адміністративної справи, позовну заяву та відзив, зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні відносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів.

Судом встановлено, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має паспорт Республіки Ірак № НОМЕР_1 , виданий 21.07.2018 та дійсний до 20.07.2026 р. (а.с. 34). Має посвідку на тимчасове проживання в Україні, видану 16.08.2019, строк закінчення 31.08.2020 (а.с. 45).

Згідно реєстраційного листа позивач є громадянином Іраку, уродженець Іраку, провінція Васіт , м. Азізія, за національністю іракець, віросповідання іслам (релігійних традицій не дотримується), одружений, з незакінченою вищою освітою, не працюючий (а.с. 37-38).

Постановою Державної міграційної служби України серії ПН МСМ № 000379 від 26.05.2020 на позивача накладено штраф за порушення ст. 5 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", п. 67 Порядку, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 № 322, а саме: встановлено, що позивач після скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні у встановлений строк не покинув територію України та проживає без документів на право проживання (а.с. 48).

12.10.2020 позивач звернувся до УДМС України в Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 51).

Наказом Управління ДМС України в Сумській області від 02.11.2020 № 96 встановлено строк до 02.01.2021 для подання на затвердження висновку про визнання або відмову у визнанні громадяднина Республіки Ірак ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, продовжено термін дії довідки про звернення за захистом в Україні № 007848 до 12.05.2021 (а.с. 63).

Управлінням ДМС України в Сумській області видано заявникові довідку про звернення за захистом в Україні № 007848 від 12.10.2020, термін дії якої продовжено до 12.05.2021 (а.с. 64).

Управлінням ДМС України в Сумській області з позивачем проводились співбесіди, що підтверджується відповідними протоколами (а.с. 56-60, 74-77).

Наказом Управлінням ДМС України в Сумській області від 31.12.2020 № 123 продовжено строк розгляду заяви позивача до 02.02.2021 (а.с. 83).

02.02.2021 Управлінням ДМС України в Сумській області підготовлено висновок, яким рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Іраку ОСОБА_1 (а.с. 94-102).

17.03.2020 ДМС України прийнято рішення № 72-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 (а.с. 103).

Надаючи правову оцінку відносинам, що в даному випадку склалися між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі по тексту - Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з частиною першою та другою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Відповідно до ч.6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення ДМС України від 17.03.2020 №72-20, підставою для відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особі без громадянства ОСОБА_5 стали положення абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні (а.с.120).

При цьому, виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи, в тому числі за своє життя, чи здоров`я, безпеку або ж свободу.

Відповідно до ч.7 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.п. «а» п. 3.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649 (далі - Правила №649), заявник зобов`язаний також надати всі наявні у нього документи та інформацію, що необхідні для обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або зазначити причини, через які ці документи та інформація не можуть бути надані, та повідомити, де такі документи знаходяться чи можуть знаходитися або хто може надати чи підтвердити відповідну інформацію.

Відповідно до п.п.5,6 Позиції Управління Верховного комісару ООН «Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов`язком доказування» (п.5). У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінувати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані (п.6).

Згідно із п.195 розділу «В», частини ІІ Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Тобто, за загальним правовим принципом обов`язок надати докази покладається в першу чергу на особу, яка подає звернення, а уповноважена особа зобов`язана оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника, в тому числі з особою, яка звертається за захистом. І дійсно, в деяких випадках саме уповноваженій особі доводиться збирати необхідні докази, що можуть підтвердити подану заяву (п.196 Керівництва УВКБ ООН).

Отже, ненадання документального доказу усних тверджень, які зазначає позивач, дійсно не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою. В той же час лояльність не повинна доходити до прийняття за достовірну інформацію, яка не відповідає загальним актам, викладеним у заяві (п.197 Керівництва УВКБ ООН).

Підставами для звернення щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач називає те, що він мусульманин, але його погляди на іслам не відповідають тим вимогам, які встановлюють на території провінції Вассіт багаточисленні незаконні мусульманські угрупування, в тому числі Хізбалла в Іраку та Аль-Сайб. які практикують інший іслам, ніж прописано в Корані, та діють як мафія.

Такі угрупування вирішують все на свій розсуд, ні поліція, ні армія не можуть на них вплинути. Вони настільки впливові, що мають можливості отримувати інформацію про всіх, хто в`їжджає до країни та відслідковувати місцезнаходження людей, якими вони цікавляться.

Під час останніх подій в Іраку, які пов`язані з акціями протесту, багатьох учасників було вбито або викрадено членами цих угрупувань.

За словами позивача, в 2018 році, перебуваючи в Україні, він виклав на своїй сторінці в Facebook фото, де разом з дівчатами вживає алкоголь. Після цього, представники вищевказаних угрупувань, але він точно не знає якого саме, почали йому погрожувати. Через його братів йому передали, що вважають його не мусульманином і не дозволять повернутися до Іраку, а в разі повернення, будуть його «виховувати» і можуть вбити. Вони не сприймають те, як живе позивач і впевнені, що він змінив релігію. До того ж, їм відомо, що у позивача дружина - громадянка України і вона християнка.

Як встановлено судом, представником Управління ДМС України в Сумській області з метою перевірки фактів, викладених у заяві, в тому числі спільно із позивачем декілька разів проводились співбесіди, крім іншого неодноразово збиралась інформація по країні походження, робились запити до відповідних установ.

При цьому, за змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:

- знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

- наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

- неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження;

- побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

В свою чергу, відповідно до пунктів 45, 66 Глави ІІ частини І Керівництва УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування (п.45). Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна продемонструвати підтвердження цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п.66).

При цьому, згідно з пп.38-44 Глави ІІ частини І Керівництва УВКБ ООН термін «обґрунтованих побоювань» включає суб`єктивну та об`єктивну сторону.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування у першу чергу суб`єктивних обставин є досить важливим.

Слід зауважити, що суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Термін «побоювання» означає, що особа не обов`язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ і так далі.

Як зазначив позивач у позовній заяві він є особою, яка змушена залишатися в Україні, внаслідок внутрішнього збройного конфлікту та не бажає повертатися до Іраку внаслідок побоювань щодо такого поводження із ним, що принижує його гідність та загальнопоширеного насильства. Крім того, в Іраку існує загроза його життю, безпеці та свободі через систематичне порушення прав людини та реальні погрози від злочинних угрупувань. Також, позивач змушений шукати захисту в Україні внаслідок громадянської війни та зіткнень на етнічній основі, що відбуваються в Іраку та порушують громадський порядок.

Оцінюючи наведені позивачем причини, чому він особисто побоюється повертатися до країни походження, суд відзначає суттєві розбіжності в поясненнях шукача захисту під час різних співбесід.

З приводу отриманих погроз позивачем надані суперечливі та непослідовні твердження, вони є недетальними, а тому виглядають непереконливими.

Так, на співбесіді від 21.10.2020 він повідомив, що погрози передавали через його брата ОСОБА_7 , а дещо згодом почав стверджувати, що погрози передавали через рідного брата ОСОБА_7 та двоюрідного брата ОСОБА_8 . Однак на співбесіді від 29.12.2020 розповів, що йому зателефонували батьки з Іраку та повідомили, що приходили люди та їм погрожували. Потім змінив твердження та сказав, що ці особи приходили до батьківського будинку та погрожували братам, щоб вони передали позивачу, що його вб`ють за те, що він випиває та ходить на дискотеки. І під час цієї ж співбесіди заявив, що погрози йому передавали два рази: перший раз погрожували брату ОСОБА_7 , коли приходили до батьківського будинку, а другий раз, коли зустріли на вулиці двоюрідного брата ОСОБА_8 (а.с. 56-60).

На співбесіді від 21.10.2020 позивач відповідав, що не може назвати осіб, які йому погрожували та не знає, до якої з мусульманських груп вони належать. А на співбесіді від 29.12.2020 стверджує, що це представники Аль-Саіб і він відчуває небезпеку лише від них (а.с. 74-77).

Також суд зазначає, що в матеріалах справи відсутнє фото чи його скрін, яке, як зазначає позивач, він виклав у соціальну мережу і через яке йому погружують.

Крім цього, позивач під час співбесіди від 29.12.2020 надав плутані свідчення щодо того, коли він видалив фото зі своєї сторінки в соціальній мережі. Так, він спочатку повідомив, що видалив фото після того, як йому зателефонували батьки з Іраку. Після уточнюючого запитання, змінив твердження та заявив, що йому телефонували брати. Такі ж непослідовні твердження він надав і стосовно того, хто саме вимагав від нього видалення фотографії.

Також суперечливі твердження надав позивач і щодо своїх релігійних переконань, а саме: на співбесіді від 21.10.2020 він стверджує, що перебуваючи в Іраку в 2018 році йому особисто погрожували представники мусульманських партій через те, що він не ходив до мечеті, не молився. Але його родина за гроші домовилася, щоб його не чіпали. Однак згодом, у ході цієї ж співбесіди, повідомив, що про його ставлення до релігії знає лише мати, але батьку про це не розповідає.

Виглядають непереконливими і твердження позивача стосовно того, що батько не знає про його ставлення до релігії, не бачив фото, через яке йому почали погрожувати, але попереджає позивача, що йому не можна повертатися додому.

Позивач стверджує, що своє ставлення до релігії змінив після 2014 року, коли представники ІДІЛ почали вбивати людей заради релігії, що не перешкодило йому повернутися до Іраку в 2014, 2015 та 2018 роках.

Також під час співбесід позивач пов`язує надходження на його адресу погроз з тим, що він перебуває у шлюбі з громадянкою України, оскільки мусульманським групам відомо, що вона християнка (співбесіда від 21.10.2020). Однак, під час співбесіди від 29.12.2020 позивач зазначив, що він перед укладанням шлюбу з батьками це питання не обговорював, оскільки це його особисте життя. Він взагалі їм не повідомив, що перебуває у шлюбі і вони досі про це не знають. Також він не зміг назвати прізвище дружини, дату її народження, дату укладання шлюбу. За його словами, він разом з дружиною не проживає вже три роки, вони взагалі не зустрічаються.

Відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27 квітня 2004 № 8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку: - реальна спроба обґрунтувати заяву; - надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; - правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; - заявник заслуговує на довіру.

Однак, матеріали справи вказують на те, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності ознак, передбачених пунктами 1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Твердження заявника носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні.

Позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни походження пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, особа не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину

Позивачем не були наведені документальні докази власного ймовірного переслідування, не надано жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину.

Шукачем захисту не були зазначені і обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього або його близьких родичів не вибіркового насилля в ситуації внутрішнього конфлікту.

Крім того, пояснень щодо того, що позивач переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи, позивачем не надавалось.

Не займався позивач і активістською або громадською діяльністю на території країни попереднього постійного проживання. Наведене виключає можливість переслідування шукача захисту з боку державних органів.

Позивачем не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на батьківщину. Також, під час проведення співбесід позивач не надав жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення до місця попереднього проживання.

Наведені під час співбесід факти є суперечливими та не підтверджують обставини щодо можливого переслідування позивача з боку релігійних угрупувань, позивач не зміг чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення на батьківщину.

Побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд визнає важливим для вирішення питання і той факт, що у шукача захисту не виникало проблем з населенням країни, соціальними зв`язками. Він вільно приїздив до Республіки Іраку, спокійно пересувався територією регіону попереднього постійного місця проживання; ані він, ані члени його родини не постраждали від будь-яких конфліктів на території Іраку.

Крім того, заявник ніколи не був жертвою випадків із застосуванням примусового переміщення або виселення в країні походження.

Заявник в Республіки Ірак отримав середню освіту, мав можливість безперешкодно користуватись державними послугами та сервісами, а саме: отримав національний паспорт, був документований проїзним документом для виїзду за кордон, оформляв візу для в`їзду в Україну на навчання. Вказане свідчить про те, що позивач не мав проблем з органами державної влади.

Доказів того, що найближчі родичі шукача захисту, які проживають на території Іраку, зазнають чи зазнавали переслідувань у суду також немає.

Суд зазначає, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом. Так, при прийнятті рішення необхідно враховувати загальну динаміку конфлікту, ситуацію в рідному для шукача захисту регіоні постійного місця проживання на території країни громадянської належності.

При цьому, неповнота наданої позивачем інформації, уникнення конкретики та фактичне узагальнення тверджень стосовно причин та можливості власного переслідування на території Іраку, а також аналіз актуальної інформації країни походження, дає підстави для висновку про неправдоподібність отриманих від шукача захисту пояснень.

Отже, за матеріалами особової справи шукача захисту, спостерігаються суттєві розбіжності в його твердженнях, які вказують на елемент приховування важливих деталей, що, в свою чергу, істотно знижує рівень довіри до позивача та свідчить про зловживання процедурою набуття міжнародного захисту.

Відповідно до кваліфікаційних критеріїв надання міжнародного захисту у особи, яка претендує на такий захист, мають бути обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за однією чи кількома з конвенційних ознак на території країни громадянської належності (основна кваліфікаційна умова визнання біженцем илдно з Конвенцією про статус біженця 1951 року). При цьому, завдана особі шкода має бути досить серйозною, а саме: сягати рівня небезпеки самого існування особи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи або політичних переконань (пункт 51 Керівництва).

Зважаючи на викладені обставини, суд погоджується з відповідачем, що перелічені розбіжності в описі вказаних обставин надають підстави вважати історію переслідування особи необґрунтованою та до певної міри вигаданою.

Отже позивач не зміг навести конкретних достовірних фактів пригнічень, обмежень чи дискримінації у реалізації загальних прав та користуванні загальними комунікаціями його самого чи рідних.

Аналіз матеріалів особової справи дає підстави для висновку про відсутність обґрунтованих причин виїзду позивача з Республіки Ірак з позиції надання міжнародного захисту в Україні. Під час перебування на Батьківщині, і перебуваючи поза межами країни походження особа не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У позивача відсутні і обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Одночасно не можна стверджувати про наявність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі заявника в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування шукача захисту на території України про події або нові обставини для обґрунтованого побоювання щодо загрози життю, безпеці чи свободі в країні громадянської належності не вказувалось.

Зважаючи на вищенаведене, позивача можливо кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця».

Суд звертає увагу на ту обставину, що відмовляючи шукачеві захисту у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки заявник не підпадає під ознаки біженця, передбачені Конвенцією про статус біженців 1951 року та діючим Законом, державний орган не позбавляє її права залишатись на території України, якщо вона має інші для цього підстави.

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте з огляду на імперативні приписи, сформульовані у статті 6 Закону, суб`єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такий статус не надається.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.А. Прилипчук