Справа № 640/31041/20
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2021-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2021 року м. Київ № 640/31041/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доКиївської обласної прокуратури, Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур, Офісу Генерального прокурора
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії
представники сторін:позивача - Слизченко В.В. ; Офісу Генерального прокурора - Дикий О.В.; відповідача - Борисюк А.А.

(у судовому засіданні 01.07.2021, відповідно до ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України (по тексту - КАС України), проголошено вступну та резолютивну частини рішення (скорочене рішення)),

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , ел. пошта: ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса для листування (згідно позову): АДРЕСА_2 ) (далі - позивач, ОСОБА_1 ) подано на розгляд Окружному адміністративному міста Києва позов до Київської обласної прокуратури (адреса місцезнаходження: 01601, м. Київ, б-p. Лесі Українки, 27/2, ідентифікаційний код - 02909996, електронна пошта: .uа) (надалі - відповідач-1, КО Прокуратура) та Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур (адреса: 01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ідентифікаційний код - 00034051, електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_2 ) (нижче - відповідач-2, Друга кадрова комісія), у якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення кадрової комісії № 2 від 09.04.2020 № 206 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, з використанням комп`ютерної техніки»;

- визнати протиправною бездіяльність Київської обласної прокуратури щодо непризначення ОСОБА_1 в Київській обласній прокуратурі на рівнозначну тій посаді, яку вона займала до тимчасового визначення її робочого місця;

- зобов`язати Київську обласну прокуратуру призначити ОСОБА_1 на рівнозначну (рівноцінну) посаді прокурора відділу підтримання обвинувачення в суді управління підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах прокуратури Київської області вакантну посаду прокурора відділу Київської обласної прокуратури.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.12.2020 (суддя Пащенко К.С.) відкрито провадження у адміністративній справі № 640/31041/20, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

04.01.2021 до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла заява Київської обласної прокуратури про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.04.2021 здійснено вихід із спрощеного провадження; постановлено здійснювати розгляд адміністративної справи № 640/31041/20 за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче судове засідання по справі на 29.04.2021.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.04.2021 залучено Офіс Генерального прокурора до участі у справі № 640/31041/20 у якості співвідповідача; закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.06.2021.

03.06.2021 судом оголошено перерву, справу призначено до розгляду на 01.07.2021.

У відкритому судовому засіданні 01.07.2021 представник позивача позовні вимоги підтримав, присутні представники відповідачів проти задоволення позовних вимог заперечили. Судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

В якості підстав позову позивач зазначила, що рішення Другої кадрової комісії та дії Київської обласної прокуратури є протиправними, оскільки такими діями і рішеннями порушено права позивача на звернення та працю.

Позивач вказала, що Офісом Генерального прокурора не доведено та не надано належних доказів щодо підтвердження правомірності формування другої кадрової комісії, у тому числі компетентності та наявності необхідних професійних і моральних якостей її членів, які мають необхідний досвід щодо проведення атестації та бездоганну ділову репутацію, володіють тематикою, яка використовується для складання тесті та завдань іспиту.

Щодо письмової заяви прокурора про проходження атестації та переведення на посаду вказано, що остання свідчить про очевидне втручання суб`єкта владних повноважень у особисті права і свободи.

Позивач також наголосила, що жодної реорганізації, ліквідації чи скорочення кількості прокурорів в прокуратурі області не проводилося, при цьому законодавче регулювання звільнення та регулювання звільнення та переведення прокурорів відсутнє, а відтак наявні підстави для застосування норм трудового законодавства.

Окрім того, позивач вказала, що є одинокою матір`ю малолітньої дитини, отже користується гарантіями, передбаченими ст. 178, 184 Кодексу законів про працю, що при прийнятті оскаржуваного рішення не було враховано.

Враховуючи те, що рішення Другої кадрової комісії від 09.04.2020 № 206, на думку позивача, є протиправним та підлягає скасуванню, а похідний від нього наказ в.о. керівника Київської обласної прокуратури від 28.09.2020 № 679к про визначення тимчасового робочого місця фактично вичерпав свою дію (місячний термін), то вказані обставини є підставами для поновлення ОСОБА_1 на посаді рівнозначній тій, що займала до визначення тимчасового робочого місця.

У відзиві на позов відповідач зазначив, що позивач у ході тестування набрала 51 бал, що є менше прохідного балу для успішного складення іспиту, що є підставою для звільнення ОСОБА_1 з посади з органів прокуратури.

Однак оскільки відповідно до положень ст. 184 Кодексу законів про працю звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до 14 років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, наказом в.о. Київської обласної прокуратури від 28.09.2020 № 679к ОСОБА_1 тимчасово визначено робоче місце у відділі забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання публічного обвинувачення в суді Київської обласної прокуратури. Разом з тим, враховуючи, що рішення про успішне проходження ОСОБА_1 атестації відсутнє, підстави для її переведення на одну з вакантних посад Київської обласної прокуратури відсутні також. Таким чином, захист прав ОСОБА_1 у визначений нею спосіб щодо призначення на рівнозначну (рівноцінну) посаду не відповідає вимогам Закону № 113-ІХ.

Доводи позивача щодо відсутності факту ліквідації чи реорганізації прокуратури Київської області та як наслідок відсутності підстав для її звільнення із займаної посади не можуть братися до уваги, оскільки ОСОБА_1 не звільнено з органів прокуратури.

Стосовно доводів позивача щодо втручання суб`єкта владних повноважень в її особисті права та свободи слід зазначити, що міра втручання з боку держави у сферу приватного життя особи в аспекті професійної діяльності у даному випадку є повністю співставною із ступенем втручання держави з аналогічною метою у діяльність особи на посаді судді, що було визнано і законним, і конституційним згідно з висновком Конституційного Суду України від 20.01.2016 № 1-в/2016.

Від Офісу Генерального прокурора надійшли пояснення на позовну заяву, у яких вказано, що рішення про неуспішне проходження позивачем атестації прийнято уповноваженим на це органом, у межах та у спосіб, передбачений законом. Зазначено, що позивач набрала 51 бал, що є менше від прохідного балу для успішного складення іспиту, а отже кадрова комісія може ухвалити єдине рішення - про неуспішне проходження прокурором атестації. Окремо відмічено, що відповідно до протоколу другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 09.04.2020 № 5 комісією розглянуто заяву ОСОБА_1 про повторне проходження тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення знань та умінь у застосуванні закону. Встановлено, що під час проходження тестування позивач не звертався до представників кадрової комісії та робочої групи та відповідні акти про дострокове завершення тестування з незалежних від членів комісії та прокурора причин не складалися, натомість згідно з даними системи тестування та відомості про його результати, тестування з боку позивача було завершено.

У відповіді на відзив позивач зауважила, що рішення кадрової комісії від 09.04.2020 № 206 є невмотивованим. При цьому, відповідачем у відзиві не доведено правомірність формування кадрової комісії, не вказано на правомірність використання особистої інформації щодо позивача у процесі атестації, не доведено факту реорганізації чи ліквідації, не надано правову оцінку обставинами щодо статусу позивача одинокої матері.

У поясненнях Київська обласна прокуратура заперечила та вказала, що відповідачем позивача з органів прокуратури не звільнено з огляду на поширення на неї гарантій, передбачених ст. 184 Кодексу законів про працю. Окрім того, позивача повідомлено про можливість працевлаштування на вакантну посаду державної служби, яку вона може обійняти з урахуванням її кваліфікації та професійних навичок.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 з серпня 2005 року працювала в органах прокуратури України на різних посадах.

З 30.08.2019 позивача призначено безстроково на посаду прокурора відділу підтримання обвинувачення в суді управління підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах прокуратури Київської області.

19.09.2019 Верховною Радою України прийнято Закон України № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі Закон № 113-IX), яким передбачено створення у системі органів прокуратури обласних прокуратур.

Відповідно до п.п. 1 п. 19 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону прокурори, які на день набрання ним чинності займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, а також, у зв`язку із цим, пройти атестацію.

З урахуванням наведеного та на виконання вимог п.п. 1 п. 19 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ, позивачем подано заяву Генеральному прокурору про переведення її на посаду прокурора відділу прокуратури Київської області та намір у зв`язку із цим пройти відповідну атестацію.

За наслідками складення 05.03.2020 іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора (перший етап атестації) позивач набрала 51 бал із прохідних 70, тому її не було допущено до проходження наступного етапу атестації.

05.03.2020 позивач звернулася до Голови першої кадрової комісії ОСОБА_5 , Секретаря першої кадрової комісії ОСОБА_6 та Офісу Генерального прокурора із заявою про перегляд результатів мого тестування, у зв`язку з наявністю неоднозначних (некоректних) запитань у тестах.

Відповідь на заяву від 05.03.2020 позивач не отримала.

З протоколу № 5 засідання Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 09.04.2020 вбачається, що першим питанням розглянуто заяви прокурорів (зокрема ОСОБА_1 ) щодо повторного складення тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону з урахуванням технічних збоїв системі та роботу програмно-апаратного комплексу, некоректних питань у тестах, поганого самопочуття після іспиту та під час іспиту, незадовільний стан здоров`я.

Кадровою комісією встановлено, що згідно з даними системи тестування та відомостями про його результати, тестування з боку заявників було завершено. Підстави для призначення нового дня для складення вказаними прокурорами іспиту у відповідності до п. 7 Порядку проходження атестації прокурорів. Вирішено, що відповідно до п. 6 Розділу І, п. 5 Розділу ІІ Порядку, за результатами розгляду заяв та на підставі результатів тестування відмовити у призначенні нового дня для проходження іспиту з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора та ухвалити рішення про неуспішне проходження ними атестації.

Другою кадровою комісією на підставі п. п. 13, 17 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, п. 6 розділу І, п. 5 розділу II Порядку, прийнято рішення від 09.04.2020 № 206 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації.

Листом від 22.09.2020 № 07-209вих20 позивача повідомлено, що згідно з рішенням Комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 09.04.2020 ОСОБА_1 неуспішно пройшла атестацію, а тому відповідно до вимог підпункту 2 пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» підлягає звільненню на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Разом з тим, наказом в.о. керівника обласної прокуратури від 28.09.2020 № 679к тимчасово, для позивача визначено робоче місце у відділі забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання публічного обвинувачення в суді Київської обласної прокуратури у зв`язку з поширенням дії гарантій, передбачених ст. 184 КЗпП України.

Вважаючи рішення Другої кадрової комісії № 206 від 10.04.2020 незаконним та безпідставними, а бездіяльність Київської обласної прокуратури протиправною, позивач звернулася до суду з цим адміністративним позовом.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові підстави, порядок призначення та звільнення прокурорів врегульовано Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (тут і далі в редакції чинної на момент виникнення правовідносин, далі - Закон № 1697-VII).

Однією з гарантій незалежності прокурора, що передбачена ст. 16 Закону № 1697-VII, є особливий порядок призначення прокурора на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до ч. 3 цієї статті Закону, прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 4, частин першої, третьої статті 16 Закону № 1697-VII (в редакції до внесення змін Законом № 113-ІХ) зазначалось, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Незалежність прокурора забезпечується особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 1697-VII (у редакції, діючій до внесення змін Законом України № 113-IX від 19 вересня 2019 року) визначено, що систему прокуратури України становлять: Генеральна прокуратура України; регіональні прокуратури; місцеві прокуратури; військові прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

Згідно з пунктом 9 частини першої, пунктом 1 частини другої статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Особами, які в установленому цим Законом порядку приймають рішення про звільнення прокурора з посади є, зокрема, керівник регіональної прокуратури - щодо прокурорів відповідної регіональної прокуратури та прокурорів місцевих прокуратур, які розташовані у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної регіональної прокуратури.

Законом України № 113-IX від 19.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі по тексту - Закон № 113-IX), який набрав чинності 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури та у зв`язку з цим внесено зміни до деяких законодавчих актів України, зокрема, до Закону України «Про прокуратуру».

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону № 1697-VII (в редакції Закону України від 19.09.2019 № 113-IX) систему прокуратури України становлять: Офіс Генерального прокурора; обласні прокуратури; окружні прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

У п. 3-7 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX зазначено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

День початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур визначається рішеннями Генерального прокурора стосовно Офісу Генерального прокурора, усіх обласних прокуратур, усіх окружних прокуратур. Вказані рішення публікуються у газеті «Голос України».

Офіс Генерального прокурора є правонаступником Генеральної прокуратури України у міжвідомчих міжнародних договорах, укладених Генеральною прокуратурою України.

З дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Згідно п. 9, 10 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором.

Прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

Згідно з пунктом 1 частини дев`ятнадцятої розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із наступних підстав:

1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію;

2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури;

3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію;

4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

Отже, вказаним Законом № 113-ІХ запроваджено процедуру атестації працівників прокуратури, делеговано затвердження Порядку проходження прокурорами атестації Генеральному прокурору, визначено неуспішне проходження атестації прокурором в установленому порядку, як підставу для звільнення.

Згідно з частиною другою статті 9 Закону № 1697-VII (у редакції Закону № 113-IX) Генеральний прокурор видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України.

Усі накази Генерального прокурора оприлюднюються державною мовою на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора на наступний робочий день після їх підписання з додержанням вимог режиму таємності.

Накази Генерального прокурора, що є нормативно-правовими актами, набирають чинності з дня їх оприлюднення, якщо інше не передбачено самим актом, але не раніше дня оприлюднення.

Накази Генерального прокурора або їх окремі частини можуть бути оскаржені фізичними та юридичними особами до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Наказом Генерального прокурора від 03 жовтня 2019 № 221 затверджено Порядок проходження прокурорами атестації (далі - Порядок № 221).

За змістом пункту 2 Порядку № 221 атестація прокурорів Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), регіональних, місцевих прокуратур та військових прокуратур проводиться відповідними кадровими комісіями.

Атестація слідчих органів прокуратури відбувається за процедурою, передбаченою для прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур відповідно до цього Порядку.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 221 атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями прозоро та публічно у присутності прокурора, який проходить атестацію.

Відповідно до пунктів 5 - 9 Порядку № 221 предметом атестації є оцінка: професійної компетентності прокурора (у тому числі загальних здібностей та навичок); професійної етики та доброчесності прокурора.

Атестація включає такі етапи:

1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора;

2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки;

3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.

Повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів не допускається. Якщо складання відповідного іспиту було перервано чи не відбулося з технічних або інших причин, незалежних від членів комісії та прокурора, комісія призначає новий час (дату) складання відповідного іспиту для прокурора.

За результатами атестації прокурора відповідна кадрова комісія ухвалює одне із таких рішень: 1) рішення про успішне проходження прокурором атестації; 2) рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.

Форми типових рішень визначені у додатку 1 до цього Порядку.

Атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.

З матеріалів справи вбачається, що 07.10.2019 позивачем на ім`я Генерального прокурора була подана заява про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію.

Зі змісту вказаної заяви вбачається, що позивач підтверджує, що він усвідомлює та погоджується, що у разі неуспішного проходження будь-якого з етапів атестації, передбаченого Порядком, а також за умови настання однієї з підстав, передбачених пунктом 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону, його буде звільнено з посади прокурора.

Крім того, у вказаній заяві позивач зазначає, що з умовами та процедурами проведення атестації, визначеними у Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора, він ознайомлений та погоджується.

Таким чином, позивач особисто висловив свою згоду із відповідними приписами законодавства, про що зазначив у заяві про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію.

Наведене спростовує твердження позивача, що збирання та використання особистої інформації щодо позивача та невизначеного кола осіб становить втручання у право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції щодо особи, яка проходить відповідну атестацію у межах публічної служби.

Пунктами 1 - 4 розділу ІІ Порядку № 221 визначено, що після завершення строку для подання заяви, вказаної у пункті 9 розділу I цього Порядку, кадрова комісія формує графік складання іспитів. Графік із зазначенням прізвища, імені та по батькові прокурора, номера службового посвідчення, інформації про дату, час та місце проведення тестування оприлюднюється на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) не пізніше ніж за п`ять календарних днів до дня складання іспиту. Прокурор вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце складання іспиту з моменту оприлюднення відповідного графіка на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора).

Перелік тестових питань для іспиту затверджується Генеральним прокурором та оприлюднюється на веб-сайті Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) не пізніше ніж за сім календарних днів до дня складання іспиту.

Тестування проходить автоматизовано з використанням комп`ютерної техніки у присутності членів відповідної кадрової комісії і триває 100 хвилин. Прокурор може завершити тестування достроково. Тестові питання обираються для кожного прокурора автоматично із загального переліку питань у кількості 100 питань. Кожне питання має передбачати варіанти відповіді, один з яких є правильним. Після закінчення часу, відведеного на проходження тестування, тестування припиняється автоматично, а на екран виводиться результат складання іспиту відповідного прокурора. Кожна правильна відповідь оцінюється в один бал. Максимальна кількість можливих балів за іспит становить 100 балів.

Відповідно до пунктів 1, 5 розділу ІІІ Порядку № 221 у разі набрання прокурором за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора кількості балів, яка дорівнює або є більшою, ніж прохідний бал, прокурор допускається до складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки.

Прохідний бал (мінімально допустима кількість набраних балів, які можуть бути набрані за результатами тестування) для успішного складання іспиту встановлює своїм наказом Генеральний прокурор після складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора.

Згідно з пунктами 1, 2 розділу IV Порядку № 221 у разі набрання прокурором за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки кількості балів, яка дорівнює або є більшою, ніж прохідний бал, прокурор допускається до співбесіди.

Як убачається з матеріалів справи, позивач подала заяву про переведення на посаду в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію. Позивачем, під час проходження тестування на загальні здібності та навички з використання комп`ютерної техніки, позивачем отримано 51 балів з необхідних 70 прохідних.

З відомості про результати тестування на знання та вміння у застосуванні закону і відповідальність здійснювати повноваження прокурора вбачається, що ОСОБА_1 (посвідчення № НОМЕР_2 ) набрала 51 бал, що підтверджується змістом відповідей.

З роздруківки результатів іспиту вбачається, що тестування розпочато 03.03.2020 о 9:23:13 та завершено об 11:00:31 (всього витрачено часу на тестування 1:37:18).

Отже відповідний етап тестування був проведений та завершений. У полі «Примітки» зауваження позивача до проведення тестування не зазначено, позивач проставила власний підпис чим підтвердила достовірність відомостей.

Позивач, стверджує, що кадровою комісією не було враховано той факт, що під час проходження нею іспиту мали місце технічні несправності комп`ютерної техніки про що вона вказувала у своїй заяві від 05.03.2020 та просила надати можливість перездати тестування.

Разом з тим, такі доводи спростовуються таким.

За приписом п. 7 Розділу І Порядку № 221, повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів не допускається. Якщо складання відповідного іспиту було перервано чи не відбулося з технічних або інших причин, незалежних від членів комісії та прокурора, комісія призначає новий час (дату) складання відповідного іспиту для прокурора.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 після проведення іспиту 05.03.2020 звернулася з заявою про перегляд результатів тестування.

Суд відмічає, що заява від 05.03.2020 адресована Першій кадровій комісії, зокрема, Секретарю Першої кадрової комісії з атестації регіональних прокуратур ОСОБА_6 , хоча відповідальною за проведення тестування на знання і вміння застосовувати закон, а також на загальні здібності в рамках проведення атестації прокурорів регіональних прокуратур 3-го та 5-го березня 2020 року визначено Другу кадрову комісію, про що повідомлено на сайті Офісу Генерального прокурора 28.02.2020. Отже, позивач направила відповідну заяву до неналежного суб`єкта атестації - Першої кадрової комісії змість Другої кадрової комісії.

Належність позивача до Групи 1, тестування якої визначено 03.03.2020, відповідальним за яке є Друга кадрова комісія, підтверджується Графіком складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, затвердженим Головою першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 20.02.2020.

Відповідно до п. 1 Порядку № 233 порядок роботи кадрових комісій, що здійснюють свої повноваження на підставі пункту 11, підпункту 7 пункту 22 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», Закону України «Про прокуратуру», визначається цим Порядком та іншими нормативними актами.

Комісії забезпечують: проведення атестації прокурорів та слідчих Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів та слідчих Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур; здійснення добору на посади прокурорів; розгляд дисциплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів.

Згідно п. 2 Порядку № 233 під час своєї діяльності комісії здійснюють повноваження, визначені Законом України «Про прокуратуру», розділом ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», цим Порядком та іншими нормативними актами.

Склад комісії затверджує Генеральний прокурор, який визначає її голову та секретаря (п. 4 Порядку № 233).

Наказом Генерального прокурора від 07.02.2020 № 78 «Про створення другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур» з метою проведення атестації прокурорів регіональних прокуратур, у тому числі військових прокуратур регіонів України і об`єднаних сил, утворити другу кадрову комісію у такому складі: ОСОБА_7 (голова комісії), ОСОБА_8 (секретар комісії), ОСОБА_9 , (член комісії), ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 (членів, делегованих міжнародними і неурядовими організаціями, проектами міжнародної технічної допомоги, дипломатичними місіями).

Суд відмічає, що зазначений наказ позивачем не оскаржувався, а доводи щодо ненадання відповідачем належних доказів щодо підтвердження правомірності формування Другої кадрової комісії ґрунтуються на відсутності відповідної інформації у позивача та її припущеннях.

Пояснення щодо реального порушення прав позивача щодо проведення атестації у визначеному складі, а також належних і допустимих доказів щодо незаконності формування кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур матеріали справи не містять.

Також суд погоджується з доводами Офісу генерального прокурора щодо того, що визначення складу комісій, вимог до осіб, що можуть бути її членами, а також порядку роботи комісій є дозволеною законом дискрецією Генерального прокурора і не передбачає визначеної формалізованої процедури підтвердження відповідності осіб вимогам до членів кадрових комісій.

Окрім того, заява позивача від 05.03.2020 містила прохання кадрову (конкурсну) комісію лише переглянути результати тестування у зв`язку з наявністю неоднозначних (некоректних) запитань у тестуванні, при цьому повідомлення про обставини звернення до консультанта з приводу технічних збоїв відповідна заява не містила.

Отже, на думку суду, позивач вважаючи свої права порушеними та неможливість у належний спосіб скласти тестування повинен був відразу звернутися до комісії чи відповідних посадових осіб із заявою з зазначенням таких обставин, чого зроблено не було, що викликає сумніви в наявності перешкод для складання іспиту.

З матеріалів справи вбачається, що заява позивача від 05.03.2020 на спростування твердження позивача була розглянута кадровою комісією, що підтверджуються наявним в матеріалах справи Протоколом № 5 засідання Другої кадрової комісії від 09.04.2020. Відповідно до вказаного протоколу першим питанням засідання був розгляд, зокрема, поданої позивачем заяви про повторне проходження атестації, за результатами розгляду якої комісія вирішила відмовити у її задоволенні.

З урахуванням наведеного, за висновком суду, рішення Другої кадрової комісії № 206 від 09.04.2020 про неуспішне проходження позивачем атестації та рішення, оформлене протоколом від 09.04.2020, про відхилення заяви позивача про надання можливості повторної здачі іспиту відповідають вимогам Порядку № 221, Порядку № 233 та прийняті з дотриманням положень Закону № 113-ІХ.

Щодо питання ліквідації чи скорочення кількості прокурорів в прокуратурі області як обґрунтування позивача щодо протиправності звільнення та необхідності застосування трудового законодавства суд зазначає, що згідно з ч. 3 ст. 16 Закону № 1697-VІІ (у редакції, що діяла до внесення змін Законом України від 19.09.2019 № 113-IX) прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Законом № 113-IX внесено зміни до ч. 3 ст. 16 Закону № 1697-VІІ та слова «цим Законом» замінено словом «законом».

Таким чином, з 25.09.2019 (дата набрання чинності Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-IX) ч. 3 ст. 16 Закону № 1697-VІІ має такий зміст: «Прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом».

З урахуванням викладеного, у період проходження позивачем атестації підстави та порядок звільнення з посади прокурора могли визначатися не лише Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ, а й іншим законом.

У даному випадку таким законом є Закон України від 19 вересня 2019 року № 113-IX, який визначив підстави та порядок звільнення з посади прокурора.

Так, відповідно до пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-IX з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Згідно з пунктом 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із підстав, зокрема, прийняття рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

З аналізу наведеної норми вбачається, що Закон України від 19.09.2019 № 113-IX пов`язує звільнення з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» не з рішеннями про ліквідацію чи реорганізації органу прокуратури або про скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, а насамперед з процедурою проходження прокурорами атестації як складовою частиною процесу реформування органів прокуратури, введеного в дію Законом України від 19.09.2019 № 113-IX з дня набрання ним чинності.

Зважаючи, що юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивача на підставі підпункту 2 пункту 19 Закону України від 19.09.2019 № 113-IX, є рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.

Водночас, положення Закону № 113-IX на день їх виконання відповідачем та прийняття оскаржуваного наказу були (та є) чинними, неконституційними у встановленому законом порядку не визнавались. Так само були чинними і положення Порядку № 221. Отже, відсутні правові підстави для незастосування вказаних положень.

Щодо трудових права позивача та їх значення для вирішення спору суд відмічає, що Верховний Суд неодноразово звертав увагу на пріоритетність норм спеціального законодавства при вирішенні справ про звільнення публічних службовців та про субсидіарне застосування норм трудового законодавства.

Так, в постановах від 11.10.2018 у справі № 823/244/16 та від 17.10.2018 у справі № 823/276/16 Верховний Суд вказав, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Частиною 5 ст. 32 Кодексу законів про працю України з урахуванням змін, внесених Законом № 113-ІХ, встановлено, що переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус.

Разом з тим, стаття 40 КЗпП України з урахуванням змін внесених Законом № 113-ІХ, передбачає, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Таким чином, статті 40 та 42 Кодексу законів про працю України, на порушення яких вказує позивач, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а тому не порушені відповідачем.

Водночас Законом України «Про прокуратуру» та Законом № 113-ІХ, не врегульовано питання вивільнення працівників, які мають певні пільги, зокрема, одиноких матерів.

За приписом ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Відтак, відповідно до ч. 6 ст. 7 КАС України, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню стаття 184 Кодексу законів про працю України, яка забороняє звільнення для жінок, які є одинокими матерями, та передбачає можливість такого звільнення лише у випадку повної ліквідації підприємства й за умови обов`язкового працевлаштування.

Такий висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, що міститься в постанові від 04.10.2018 у справі № 825/3752/15-а та від 11.10.2019 у справі № 821/73/16.

Згідно з ч. 1 ст. 78 КАС України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Сторонами визнається, що позивач є одинокою матір`ю, оскільки сама виховує та утримує малолітнього сина, тому при її звільненні підлягають застосуванню гарантії, визначені статтею 184 Кодексу законів про працю України.

У даному випадку, як вбачається з наказів Офісу Генерального прокурора від 03.09.20120 «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» та від 08.09.2020 № 414 «Про день початку роботи обласних прокуратур», ліквідації прокуратури Київської області не відбулося, мало місце лише її перейменування в Київську обласну прокуратуру, тому відповідач зобов`язаний був забезпечити працевлаштування позивача.

З урахуванням наведеного, у зв`язку з початком роботи Київської обласної прокуратури, керуючись ст. 11 Закону України «Про прокуратуру», п. 3, 4 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», в.о. керівника Київської обласної прокуратури Киричуком М. прийнято наказ від 28.09.2020 № 679к, відповідно до якого прокурору відділу підтримання обвинувачення в суді управління підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах прокуратури Київської області ОСОБА_1 тимчасово визначено робоче місце у відділі забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання публічного обвинувачення в суді Київської обласної прокуратури.

Листом від 22.09.2020 № 07-299вих20 Київська обласна прокуратура повідомила позивача про обставини неуспішного проходження атестації та наявності підстав для звільнення у відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру». Зазначено, що з урахуванням гарантій, передбачених для одиноких матерів, та з метою працевлаштування, прокуратурою області систематично оголошуються добори на вакантні посади державної служби на період дії карантину. Повідомлено, що відповідно до ч. 3 ст. 184 Кодексу законі про працю України на період працевлаштування за ОСОБА_1 з 11.09.2020 зберігається середня заробітна плата, але не більше 3 місяців.

На лист ОСОБА_1 (вх. 21.10.2020 вх № 35047) про призначення (переведення) на рівнозначну посаду, Київською обласною прокуратурою листом від 02.11.2020 № 07-1099вих-20 повідомило, що кадровою комісією з атестації прокурорів регіональних прокуратур прийнято рішення від 09.04.2020 про неуспішне проходження атестації, тобто, підстави для переведення на посаду у відповідній обласній прокуратурі відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд погоджується із твердженнями відповідача, що з початку роботи Київської обласної прокуратури, у зв`язку із відсутністю рішення про успішне проходження позивачем атестації, остання не може бути переведеною до штату окружної прокуратури на адміністративну посаду.

Суд відмічає, що Закон № 113-ІХ визначив умову припинення повноважень прокурорів прокуратур області - початок роботи обласних прокуратур або їх звільнення з посади. Прокурори обласних прокуратур набувають відповідного правового статусу та можуть здійснювати функції прокуратури після 11.09.2020 у разі проходження атестації або призначення у порядку, встановленому Законом України «Про прокуратуру».

Зміна назви роботодавцем позивача не впливає на цей висновок, оскільки, як встановлено судом, закон пов`язує вказані зміни у статусі прокурорів не тільки з назвою прокуратури. Для продовження виконання функцій прокуратури особа повинна відповідати вимогам п. 7, 18 розділу ІІ Закону № 113-ІХ , тобто, успішно пройти атестацію.

Водночас суд зважає на те, що запровадження законодавцем такого механізму реформування органів прокуратури України безперечно є втручанням у приватне життя особи прокурора у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) в аспекті умов проходження публічної служби (професійної діяльності).

Проте, таке втручання у даному випадку прямо передбачено законом і переслідує абсолютно легітимну ціль - відновлення довіри суспільства до функціонування органів прокуратури України.

Міра втручання з боку держави у сферу приватного життя особи в аспекті професійної діяльності у цьому випадку є повністю співставною із ступенем втручання держави з аналогічною метою у діяльність особи на посаді професійного судді, що було визнано і законним, і конституційним згідно з висновком Конституційного Суду України від 20 січня 2016 року № 1-в/2016.

При цьому, відсутні підстави для висновку про незабезпечення балансу між публічним інтересом суспільства на формування корпусу прокурорів системи органів прокуратури України та приватним інтересом заявника на продовження служби в органах прокуратури оминаючи процедуру атестації.

Тому, у спірних правовідносинах позивач знаходилася у стані повної правової визначеності, коли, маючи відповідну освіту та досвід професійної діяльності, не могла не усвідомлювати юридичних наслідків незадовільного проходження атестації.

Враховуючи, що позивача з органу прокуратури з порушенням гарантій, передбачених ст. 184 Кодексу законів про працю України, звільнено не було, а правові підстави для призначення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді у Київській обласній прокуратурі за обставин неуспішного проходження атестації відсутні, суд прийшов до висновку про правомірність дій відповідача - Київської обласної прокуратури та необґрунтованість вимог позивача в частині визнання протиправною бездіяльності щодо непризначення ОСОБА_1 в Київській обласній прокуратурі на рівнозначну тій посаді, яку вона займала до тимчасового визначення її робочого місця, та зобов`язання призначити ОСОБА_1 на рівнозначну (рівноцінну) посаді прокурора відділу підтримання обвинувачення в суді управління підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах прокуратури Київської області вакантну посаду прокурора відділу Київської обласної прокуратури.

Таким чином, підстави для задоволення позовних вимог за наведених у позові обгартувань та з урахуванням встановлених судом обставин у справі відсутні.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

На думку суду, відповідачами доведено правомірність їх дій та прийнятих ними рішень.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 КАС України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача судового збору у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 72-77, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову б/н від 08.12.2020 ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Текст рішення у повному обсязі виготовлено 08.07.2021.

Суддя К.С. Пащенко