Справа № 420/4728/20
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2021-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/4728/20

Категорія:106030000 Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.

Місце ухвалення: м. Одеса

Дата складання повного тексту: 25.08.2020 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута за правилами п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Прокуратури Одеської області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Прокуратури Одеської області про:

- визнання протиправною бездіяльності Прокуратури Одеської області щодо не нарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 23 634,86 грн.;

- стягнення з Прокуратури Одеської області на його користь вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 23 634,86 грн.;

- стягнення з Прокуратури Одеської області на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при його звільненні з 30 квітня 2020 року по 05 травня 2020 року у розмірі 5 764,60 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що наказом прокурора Одеської області №772к від 29 квітня 2020 року його звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року за №1697-VII (далі Закон №1697-VII) з 30 квітня 2020 року. Наказ позивачу оголошено 04 травня 2020 року.

Відповідно до абзацу 2 резолютивної частини наказу, відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні йому виплати при звільненні.

Фактично розрахунок з ним проведено не у день звільнення 30 квітня 2020 року, а лише 05 травня 2020 року. При цьому вихідна допомога не виплачена.

Зазначені дії відповідача, на думку позивача є незаконними, оскільки за приписами ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п.6 ст. 36 та п.п.1, 2 і 6 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Позивач вказував, що правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України "Про прокуратуру".

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Законом України "Про прокуратуру" не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників у зв`язку зі скороченням штатів, у зв`язку з чим підлягає застосуванню до спірних правовідносин приписи КЗпП України.

На думку позивача аналіз ч.5 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" та ч.4 ст. 40 КЗпП України свідчить про те, що наведеними нормами передбачений виключний перелік випадків, коли до відносин служби в органах прокуратури не можуть застосовуватися норми Кодексу законів про працю України. Разом з тим, наведеними нормами не встановлено таких обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що він має право на отримання вихідної допомоги відповідно до ст. 44 КЗпП України.

Крім того, оскільки розрахунок проведений лише 05 травня 2020 року, а звільнений він 30 квітня 2020 року, позивач просить на підставі ст.ст. 116, 117 КЗпП України стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку за п`ять днів 5 764,60 грн.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що на думку позивача звільнення з органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст. 51 Закону №1697-VII є тотожним звільненню згідно з п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, а тому він вважає, що правові наслідки для роботодавця, яким є прокуратура області, як на його думку, є однаковими. Проте, згідно з нормами ст. 222 КЗпП України особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

Отже, Законом, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України є Закон України "Про прокуратуру".

Законом України від 19 вересня 2019 року №113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (надалі Закон №113-ІХ) норми ст. 40 КЗпП України доповнено ч.5 такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п.1 ч.1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень ч.2 цієї статті, ст.ст. 42, 42-1, ч.ч.1, 2, 3 ст. 49-2, ст. 74, ч.3 ст. 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус".

Таким законом, що регулює статус прокурорів та відповідно має статус спеціального, є Закон України "Про прокуратуру" і наведений Закон №113-IX.

Згідно з п.19 розділу II Закону №113-ІХ прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі п.9 ч.1 ст. 51 Закону №1697-VII, зокрема, рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

Позивач був звільнений за спеціальним законодавством. Положеннями Закону №1697-VII, який є спеціальним та визначає статус прокурорів, виплату вихідної допомоги у разі звільнення на підставі п.9 ч.1 ст. 51 Закону №1697-VII не передбачено. Також положення ст. 44 КЗпП України України не передбачають можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення з ним трудового договору на підставі п.9 ч.1 ст. 51 Закону №1697-VII.

За таких умов, позов ОСОБА_1 про стягнення з прокуратури області вихідної допомоги є безпідставним, оскільки не ґрунтується на вимогах законодавства, а тому не підлягає задоволенню.

Також відповідач зазначив, що з наказом прокурора Одеської області №772к від 29 квітня 2020 року про звільнення позивача з 30 квітня 2020 року ОСОБА_1 ознайомлений 04 травня 2020 року. Оскільки в прокуратурі Одеської області відсутня каса щодо видачі готівки, обслуговування здійснюється через казначейську службу, та 04 травня 2020 року були замовлені кошти, які поступили на картку позивача 05 травня 2020 року. Крім того, згідно з ч.1 ст. 89 Закону України "Про прокуратуру" фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету.

Станом на 30 квітня 2020 року на рахунку прокуратури Одеської області по КЕКВ 2111 "Заробітна плата" залишок коштів складав 12 314,54 грн. Згідно положень ст. 48 БК України прокуратура області не мала можливості зареєструвати бюджетні зобов`язання 30 квітня 2020 року, у зв`язку з чим платіжне доручення було підготовлено 04 травня 2020 року.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2020 року адміністративного позову ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області про визнання протиправної бездіяльності щодо не нарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 24 995,04 грн., стягнення вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 24 995,04 грн., стягнення заробітку за час затримки розрахунку у сумі 5 764,60 грн. задоволено частково.

Стягнуто з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 2 305,84 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 600 грн.

В апеляційній скарзі Прокуратури Одеської області ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги Прокуратура Одеської області посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно залишено поза увагою і не враховано при вирішенні спірних правовідносин фактичні обставини справи, а також надані прокуратурою області докази виписки з казначейського рахунку станом на 30 квітня 2020 року та станом на травень 2020 року, які долучено судом до матеріалів даної справи.

Вказані докази підтверджують, що відповідно до вимог ч.1 ст. 89 Закону України "Про прокуратуру" фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Так, станом на 30 квітня 2020 року на рахунку прокуратури Одеської області по КЕКВ 2111 "Заробітна плата" залишок коштів наразі складав 12 314,54 грн., що виключало можливість здійснити розрахунок у день звільнення через відсутність коштів. З огляду на це, згідно положень ст. 48 БК України прокуратура області не мала можливості зареєструвати бюджетні зобов`язання 30 квітня 2020 року, у зв`язку із чим платіжне доручення наразі підготовлено у перший робочий день 04 травня 2020 року, оскільки період з 01 травня 2020 року по 03 травня 2020 року припадав саме на святковий і вихідні дні, що виключає вину відповідача як роботодавця з огляду на відсутність грошових коштів на казначейському рахунку ДКСУ та неможливість направлення платіжних доручень казначейства у вихідні дні.

Зазначені обставини не враховано судом першої інстанції із посиланням на вимоги ст. 116 КЗпП України щодо необхідності здійснення розрахунку із працівником саме у день його звільнення, що не відповідає дійсним відносинам у справі та особливостям дотримання відповідачем як бюджетною установою вимог бюджетного процесу при отриманні і виплаті грошових коштів, у тому числі оскільки прокуратура області не є головним розпорядником коштів.

Із урахуванням викладеного, відсутність коштів у прокуратури області як бюджетної установи свідчить про відсутність вини роботодавця в розумінні ст.ст. 116, 117 КЗпП щодо здійснення розрахунку 30 квітня 2020 року з позивачем, що свідчить про безпідставність позовних вимог у цій частині.

У той же час, стягнувши середній заробіток за один день вимушеного прогулу (у зв`язку з видачею трудової книжки 04 травня 2020 року) на користь ОСОБА_1 , суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки така вимога позивачем заявлена не була.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2020 року ОСОБА_1 не оскаржено.

Таким чином, відповідно до правил ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тобто, в частині задоволених позовних вимог.

Відзиву на апеляційну скаргу на адресу суду апеляційної інстанції не надходило.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги Прокуратури Одеської області, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:

ОСОБА_1 з 24 жовтня 2005 року по 30 квітня 2020 року безперервно працював в органах прокуратури України на посадах слідчого прокуратури району, з 03 жовтня 2008 року на посадах прокурора відділу прокуратури області.

Наказом прокурора Одеської області №772к від 29 квітня 2020 року його звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст. 51 Закону №1697-VII з 30 квітня 2020 року.

Наказ позивачу оголошено 04 травня 2020 року. Розрахунок з позивачем здійснений 05 травня 2020 року.

При цьому позивачу не виплачена вихідна допомога. Позивач вважаючи, що йому неправомірно не виплачена вихідна допомога, а також відповідачем затриманий розрахунок при звільненні, звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом України №1697-VII, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що позивач вважається звільненим 04 травня 2020 року. При цьому суд першої інстанції враховував, що 01, 02, 03 травня 2020 року були святковими та вихідними днями. Таким чином, часом затримки виплати сум при звільненні є один день.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що стягненню на користь позивач підлягає 2 305,84 грн. (1 152,92 х 2).

Також, суд першої інстанції вказав, що на виконання вимог закону про розрахунок у повному обсязі у день звільнення з працівником не впливає наявність коштів у роботодавця.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.2 ст. 19 Конституції України, ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, ст.ст. 47, 116, 117, ч.2 ст. 233, 235 КЗпП України, які регулюють спірні правовідносини.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Колегія суддів зазначає, що закріплені у ст.ст. 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Тобто, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає відповідальність передбачена ст. 117 КЗпП України.

При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16.

Частиною 2 ст. 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Колегія суддів не приймає довід апелянта щодо відсутності вини відповідача з огляду на відсутність грошових коштів на казначейському рахунку та неможливість направлення платіжних доручень казначейства у вихідні дні, виходячи з наступного.

Позивач був звільнений з посади на підставі п.9 ч.1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі:… 9) ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Колегія суддів враховує, що звільненню за такою підставою передує певна процедура, яка займає проміжок часу достатній для планування кадровим підрозділом своїх дій, у тому числі направлення платіжних доручень казначейству заздалегідь, для безумовного виконання вимог ст. 116 КЗпП України відносно працівників, що звільняються.

Також, колегія суддів вважає безпідставним довід апелянта про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки судом першої інстанції під час вирішення даної справи встановлено порушення трудових прав працівника при звільненні та захищені такі права шляхом застосування висновків Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду трудових спорів", викладених у п.32.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Прокуратури Одеської області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 07 липня 2021 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.