Справа № 140/3530/19
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2021-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 рокуЛьвівСправа № 140/3530/19 пров. № А/857/6347/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Юрченко М.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачів Мельничука Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та прокуратури Волинської області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року (прийняте у м. Луцьку суддею Волдінером Ф.А.; складене у повному обсязі 05 лютого 2021 року) в адміністративній справі № 140/3530/19 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, прокуратури Волинської області про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

02 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Волинського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив:

1) визнати протиправним і скасувати наказ Генерального прокурора України від 23.12.2011 № 2086к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» про його звільнення із займаної посади з позбавленням його класного чину старшого радника юстиції, присвоєного наказом Генерального прокурора України від 13.05.2003 № 433;

2) поновити його на посаді прокурора Ківерцівського району Волинської області з 24.12.2011 або на рівноцінній посаді;

3) стягнути з прокуратури Волинської області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24.12.2011 і до моменту фактичного поновлення на публічній службі;

4) стягнути з Офісу Генерального прокурора та прокуратури Волинської області відшкодування моральної шкоди в розмірі 3 000 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що його неправомірно звільнили з органів прокуратури за порушення Присяги працівника прокуратури та вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури, що охоплюється кримінальною справою, порушеною Генеральною прокуратурою України постановою від 14.12.2011 відносно нього за частиною третьою статті 152 та частиною другою статті 186 Кримінального кодексу України. Тобто, його фактично притягнуто до дисциплінарної відповідальності з тих самих підстав, з яких фактично порушено кримінальне провадження.

Проте, на час притягнення його до дисциплінарної відповідальності відносно нього вирок суду в кримінальній справі не виносився, тому відповідно до частини другої статті 2 Кримінального кодексу України (далі - КК України) він вважається невинуватим у вчиненні злочину. Таким чином, лише вирок суду у кримінальній справі, який набрав законної сили, та матеріали кримінальної справи, якими встановлено певні діяння можуть бути використані при наданні оцінки протиправності вчинку. Аналогічно, лише за наявності вироку у кримінальній справі відповідні матеріали можуть використовуватись в обґрунтування скоєння проступку. Тобто, на час його звільнення достатньо обґрунтованих та законних підстав стверджувати про порушення ним вимог Закону України «Про прокуратуру», Присяги працівника прокуратури України, Дисциплінарного статуту прокуратури України, вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури не було.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано наказ Генерального прокурора України від 23 грудня 2011 року № 2086к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», яким прокурора Ківерцівського району Волинської області ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з позбавленням його класного чину старшого радника юстиції, присвоєного наказом Генерального прокурора України від 13.05.2003 № 433к.

Поновлено ОСОБА_1 в системі прокуратури України на посаді рівнозначній посаді прокурора Ківерцівського району Волинської області з 26 грудня 2011 року.

Стягнуто солідарно з Волинської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн.

Стягнуто з Волинської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі визначеному відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 за період з 24 грудня 2011 року по 25 січня 2021 року включно.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржили Офіс Генерального прокурора та Волинська обласна прокуратура, які вважають, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Тому, з підстав, викладених в апеляційних скаргах, просили скасувати рішення суду першої інстанції і постановити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

При цьому також покликаються на те, що позивач пропустив строки звернення до суду без поважних причин, а ним не надано суду доказів того, що він вчинив всі необхідні дії, які свідчать про бажання реалізації його процесуальних прав з метою захисту, оскільки близько дев`яти років з часу винесення оскаржуваного наказу він не був позбавлений права на звернення до адміністративного суду з цим позовом.

Позивач подав відзив на вказані апеляційні скарги, у якому вказав, що апеляційні скарги є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції - законним та обґрунтованим, оскільки воно ухвалене у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи; судом вірно застосовано норми як процесуального, так і матеріального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, надано належну оцінку всім доказам у справі. Тому просив апеляційні скарги відповідачів залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

При цьому покликається також на те, що не погоджується з доводами апелянтів про те, що до суду з позовом він звернувся з істотним пропуском встановленого законом строку для звернення до суду, позаяк у своїй заяві про поновлення строку звернення до суду він зазначав про поважні причини пропуску цього строку, зокрема, перебування під вартою, погіршення стану здоров`я, перебування на стаціонарному лікуванні та інвалідність; постійний тиск на нього та членів його сім`ї з боку державних органів, який полягав у тому, щоб він нікуди не звертався із заявами про поновлення його порушених конституційних прав, гак як йому можуть змінити запобіжний захід із застави на тримання під вартою. Яскравим прикладом останнього є позбавлення його права на пенсійне забезпечення, що ввело сім`ю в складне фінансове становище. Тобто, з метою запобігання настання негативних наслідків відносно членів сім`ї та задля їх особистої безпеки він не вчиняв жодних дій щодо оскарження тих чи інших незаконних рішень суб`єктів владних повноважень, оскільки його волевиявлення могло спричинити низку негативних подій, що безпосередньо стосувались здоров`я та безпеки його рідних та могли б завдати шкоди останнім.

У постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.05.2020 у справі № 140/3530/19, за результатами розгляду його апеляційної скарги на рішення першої інстанції від 02.01.2020 щодо повернення позовної заяви у зв`язку з пропущенням строків зверненням до суду, визнання вказаних причин пропуску неповажними, зазначено, що обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Отже, висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви не відповідає правильному застосуванню норм процесуального права.

Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду він зазначив, що перебуваючи під вартою він через адміністрації установи попереднього ув`язнення подавав позови до суду про незаконне звільнення з роботи та поновлення на роботі.

У судовому засіданні представник апелянтів підтримав вимоги апеляційних скарг із аналогічних підстав; просить апеляційні скарги задовольнити. Позивач, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно частково задовольнити з таких підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 працював в органах прокуратури з 01.08.1989, в т.ч. в органах прокуратури Волинської області з 03.10.2002.

Наказом Генерального прокурора України від 09.09.2010 № 1215к ОСОБА_1 призначений на посаду прокурора Ківерцівського району Волинської області.

А наказом Генерального прокурора України від 23.12.2011 № 2086к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» за вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури, ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Ківерцівського району Волинської області з позбавленням класного чину старшого радника юстиції, присвоєного наказом Генерального прокурора України від 13.05.2003 № 433к.

Із вказаним наказом позивач ознайомився 29.12.2011.

Не погоджуючись із рішенням щодо свого звільнення та вважаючи вказаний вище наказ незаконним і необґрунтованим, 02 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Волинського окружного адміністративного суду із вказаним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що позивача неправомірно було звільнено з посади, що має наслідком його поновлення на відповідній посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов за неповного з`ясування усіх обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

За приписами частин першої, другої, п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України; в редакції, чинній на час звернення до суду) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачені статтею 123 КАС України (в редакції, чинній на час звернення до суду), відповідно до частин третьої, четвертої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Вказані норми відповідають приписами статей 99, 100 КАС України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з посади).

Так, відповідно до частин першої - третьої статті 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Статтею 100 КАС України визначені наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду, відповідно до частини першої якої адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Як видно із матеріалів справи, ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Ківерцівського району Волинської області з позбавленням класного чину старшого радника юстиції, присвоєного наказом Генерального прокурора України від 13.05.2003 № 433к, наказом Генерального прокурора України від 23.12.2011 № 2086к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності».

Із вказаним наказом позивач ознайомився 29.12.2011.

А до суду із вказаним позовом він звернувся лише 02 грудня 2019 року, тобто з пропущенням місячного строку звернення до суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України (в редакції, чинній на час звернення до суду).

Розглядаючи доводи позивача про поважність причин пропущення строку звернення до суду, колегія суддів апеляційного суду встановила таке.

14.12.2011 Генеральна прокуратура України порушила щодо ОСОБА_1 кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України (далі - КК України) і його було затримано в порядку статті 115 КПК України за підозрою у вчиненні злочину.

Постановою Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2011 року строк його затримання продовжено до восьми діб.

22 грудня 2011 року Печерським районним судом міста Києва позивачу було обрано запобіжний захід - взяття під варту, а 10.02.2012 строк тримання під вартою продовжено до 14.04.2012.

Постановою Рівненського міського суду від 06 лютого 2013 року позивача було звільнено з-під варти і обрано стосовно нього запобіжний захід у виді застави.

Вироком Рівненського міського суду від 09 лютого 2016 року позивача визнано винуватим у вчинені злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили йому змінено з застави на тримання під вартою у слідчому ізоляторі м. Рівне і взято під варту із зали суду негайно.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області від 03 червня 2016 вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 09 лютого 2016 року було скасовано, а кримінальну справу повернуто на новий судовий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суддів.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_1 у виді тримання під вартою скасовано і звільнено його з-під варти із зали суду. Залишено йому раніше обраний запобіжний захід у виді застави.

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2019 року ОСОБА_1 в пред`явленому обвинуваченні за частиною третьою статті 368 КК України визнано невинним і виправдано за недоведеністю його участі у вчиненні інкримінованого злочину.

Запобіжний захід йому у виді застави скасовано.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травною 2019 року у справі № 1715/6764/12 залишено без змін.

За змістом зазначеного, позивач перебував під вартою з дати звільнення по 06 лютого 2013 року та з 09 лютого 2016 року по 03 червня 2016 року.

Перебування під вартою у вказані періоди колегія суддів апеляційного суду визнає як поважну причину, яка перешкоджала позивачу звернутися до адміністративного суду із вказаним позовом у вказаний період.

Разом з тим, у періоди з 07 лютого 2013 року по 08 лютого 2016 року та з 04 червня 2016 року по 01 грудня 2019 року (загалом 6 років 6 місяців 28 днів) позивач під вартою не перебував.

Згідно із наявними у справі медичними документами, позивач перебував на стаціонарному лікуванні з такі періоди: з 19.04.2013 по 29.04.2013, з 24.05.2013 по 11.06.2013, з 10.10.2013 по 22.10.2013, з 25.10.2013 по 07.11.2013, з 02.09.2014 по 22.19.2014, з 02.02.2015 по 20.02.2015, з 22.01.2015 по 30.01.2015 та з 05.08.2015 по 11.08.2015, що загалом складає 3 місяці 10 днів і колегія визнає вказану обставину як поважну причину.

Проте, в інші періоди (загалом 6 років 3 місяці 18 днів), на переконання колегії суддів апеляційного суду, у позивача були відсутні жодні перешкоди, через які він не міг би звернутися до суду із вказаним позовом.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними покликання позивача на те, що на нього та членів його сім`ї постійно чинився тиск та залякування зі сторони державних органів, позаяк такі не підтверджені жодними належними й допустимими доказами, позаяк таке не було перешкодою для звернення його до суду із позовом щодо пенсійних виплат та до Європейського суду з прав людини зі скаргою щодо незаконного затримання та тримання під вартою.

Також відсутні підстави для обрахування початку строку звернення до суду із вказаним позовом після набрання законної сили вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2019 року - 31 жовтня 2019 року, позаяк позивача було звільнено не у зв`язку з набранням вироком законної сили і не у зв`язку з вчиненням злочину, а у зв`язку з вчиненням дисциплінарного проступку, який порочить його як працівника прокуратури.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 необхідно залишити без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду, позаяк підстави, які були вказані позивачем і через які позов не було подано до суду вчасно, не є неповажними.

Статтею 319 КАС встановлено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Згідно частин третьої, четвертої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Оскільки позивачем пропущено встановлений законом строк звернення до суду з цим позовом, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду у відповідності до вимог статті 123 КАС України.

При цьому, суд першої інстанції належним чином не дослідив питання своєчасності звернення позивача до суду із цим позовом та не застосував наслідків пропуску такого строку без поважних причин.

Відповідно до частини першої статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Оскільки позивачем пропущений строк звернення із цим позовом, поважних причин пропуску вказаного строку останнім не наведено, рішення суду першої інстанції відповідно до частини першої статті 319 КАС України підлягає скасуванню, а заявлені позовні вимоги - залишенню без розгляду в зв`язку з пропуском строку звернення до суду, з вищевикладених мотивів.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329, 370 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та прокуратури Волинської області задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року в адміністративній справі № 140/3530/19 скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, прокуратури Волинської області про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди залишити без розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Постанова складена у повному обсязі 08 липня 2021 року.