Справа № 140/3987/21
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2021-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2021 року ЛуцькСправа № 140/3987/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ксензюка А.Я.,

розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Громадської спілки «Асоціація деревообробників Волині» до Державного підприємства «Ковельське лісове господарство» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадська спілка «Асоціація деревообробників Волині» (далі позивач) звернулася в суд із позовом до Державного підприємства «Ковельське лісове господарство» (далі відповідач, ДП «Ковельське лісове господарство») про визнання протиправними дій щодо ненадання інформації на запит від 15 лютого 2021 року; зобов`язання надати інформацію на запит від 15 лютого 2021 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15 лютого 2021 року позивач звернувся до відповідача із запитом про надання публічної інформації, однак останнім відмовлено у наданні запитуваної інформації, оскільки запитувана інформація не є публічною, а підприємство не є розпорядником даної інформації, а також відповідач не є ні виготовлювачем, ні зберігачем окремої сформованої задокументованої запитуваної інформації.

Однак позивач категорично не погоджується із мотивами відмови відповідача у наданні запитуваної інформації та зазначає, що ДП «Ковельське лісове господарство» є розпорядником запитуваної позивачем інформації, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у адміністративній справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що ДП «Ковельське лісове господарство» хоча і має форму власності - державне підприємство, однак не фінансується із бюджетів будь-яких рівнів, свою господарську діяльність здійснює на госпрозрахунковій основі, не займає домінуюче становище на ринку, а відтак не відноситься до суб`єктів на яких поширюються норми спеціального закону. Вказує, що надаючи відповідь на запит позивача, ДП «Ковельське лісове господарство» надало чітку та зрозумілу відповідь щодо запитуваної інформації, також було надано і роз`яснення про те, хто є розпорядником певної частини інформації про яку зазначено у запиті. Вважає, що ДП «Ковельське лісове господарство», розглядаючи запит, виконало усі вимоги законодавства та за результатами розгляду запиту надало повну та чітку відповідь щодо запитуваної інформації. Просив у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 15 лютого 2021 року Громадська спілка «Асоціація деревообробників Волині» звернулася до ДП «Ковельське лісове господарство» із запитом на отримання інформації, у якому просила надати вичерпну інформацію щодо діяльності підприємства за 2020 рік, зокрема:

І. Заготівля деревини.

1.Об`єми заготовленої необробленої деревини із зазначенням породи, сорту та діаметру.

2. Об`єми реалізованої деревини із зазначенням окремо форми реалізації (квартальні аукціонні торги, додаткові аукціонні торги, прямі договори із деревообробними суб`єктами підприємницької діяльності, реалізація для власних потреб, соціальних потреб тощо), ціни, об`єму (м.куб), сорту, породи деревини.

Також надати інформацію щодо стану виконання упродовж 2020 року постанови Кабінету Міністрів України №1178 від 04 грудня 2019 року «Про реалізацію експериментального проекту щодо проведення електронних аукціонів з продажу необробленої деревини», а саме: чи є підприємство учасником даного експериментального проекту відповідно до п. 3 Постанови; чи виставляло підприємство на електронні аукціони з продажу окремих партій необробленої деревини не менше ніж 25 відсотків щомісячних запланованих обсягів заготівлі необробленої деревини лотами, сформованими із деревини одного сортименту, в обсязі не менше ніж 150 куб. метрів або за стартовою ціною лота не менше ніж 200 тис. грн. в електронній торговій системі Рrozorro.Продажі.

ІІ. Переробка деревини.

1. Чи здійснює підприємство власну переробку деревини. Якщо так, надати наступну інформацію: середні ціни необробленої деревини в розрізі породи, сорту та діаметрів та порядок їх формування для власної переробки; вид готової продукції, що виготовлявся, із зазначенням ґатунку та розмірів (із вказанням пиляних розмірів та розмірів, які обліковуються); кількість (м.куб) виготовленої упродовж року готової продукції; затверджений коефіцієнт виходу готової продукції з одиниці необробленої деривини (тирса, дрова, 1, 2 сорт та ін.); розрахунок усіх витрат окремо в розрізі статті витрат (необхідна кількість необробленої деревини, довезення, робоча сила, електрика, розпиловка, укладка тощо) для виготовлення 1 м.куб готової продукції та формування собівартості пиломатеріалів;

2. Чи залучає підприємство суб`єктів господарювання для переробки необробленої деревини та виготовлення пиломатеріалу на давальницьких умовах. Якщо так, надати наступну інформацію в розрізі окремо кожного суб`єкта господарювання: середні ціни необробленої деревини в розрізі породи, сорту та діаметрів, породи їх формування для власної переробки; вид готової продукції, що виготовлявся, із зазначенням ґатунку та розмірів (із вказанням пиляних розмірів та розмірів, які обліковуються); кількість (м.куб) виготовленої упродовж року готової продукції; затверджений коефіцієнт виходу готової продукції з одиниці необробленої деревини (тирса, дрова, 1, 2 сорт та ін.); розрахунок усіх витрат окремо в розрізі статті витрат (встановлена договірна ціна виготовлення 1 м.куб деревини, необхідна кількість необробленої деревини, доведення, сушіння тощо) для виготовлення 1 м.куб готової продукції та формування пиломатеріалу.

У разі, якщо підприємство здійснює власну переробку або операції з давальницькою сировиною щодо переробки необробленої деревини, зазначити чи проводився аналіз показників рентабельності здійснення такої діяльності? Якщо так, надати копії відповідних документів (розрахунків).

ІІІ. Продаж пиломатеріалу.

Надати інформацію, в якому порядку здійснюється продаж виготовленого пиломатеріалу, зокрема: чи здійснюється продаж пиломатеріалу в межах території України національними суб`єктам господарювання, чи за кордон? яким чином формується ціна пиломатеріалу (розрахунок собівартості виготовлення, аналіз ринкових цін тощо)? яким чином здійснюється пошук контрагентів для продажу пиломатеріалу (аукціони, торги, запити цінових пропозицій тощо)? чи здійснювався пошук та аналіз цінових пропозицій таких контрагентів на території України? чи здійснювався продаж пиломатеріалу шляхом аукціонних торгів? Чи складались, затверджувались фінансові плани підприємства на 2019 та 2020 роки на виконання Порядку складання, затвердження та контролю виконання фінансового плану суб`єкта господарювання державного сектору економіки, затвердженого наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 205 від 02 березня 2015 року? Якщо так, надати їх копію.

У відповідь на вказаний запит листом від 05 березня 2021 №01-11/246-21 відповідач повідомив позивача про те, що надання інформації в частині об`ємів заготовленої необробленої деревини із зазначенням породи, сорту та діаметру, об`ємів реалізованої деревини, чи виставляло підприємство на електронні аукціони з продажу окремих партій необробленої деревини не менше ніж 25 відсотків щомісячних запланованих обсягів заготівлі необробленої деревини лотами є неможливим, оскільки запитувана інформація не є публічною в розумінні статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», а відповідач ДП «Ковельське лісове господарство» не є її розпорядником. Щодо прохання повідомити чи є ДП «Ковельське лісове господарство» учасником експериментального проекту, то вказане прохання не охоплюється поняттям «інформація» взагалі. Щодо запиту в частині питань, що стосуються переробки деревини, середніх цін переробки, середніх цін необробленої деревини, кількості продукції виготовленої впродовж року тощо, то запитувана інформація також не є публічною, а підприємство не є її розпорядником.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 1 Закону України «Про інформацію») інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно частини першої статті 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Закон України «Про доступ до публічної інформації» визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Пунктом другим статті 5 вказаного Закону передбачено, що право на доступ до публічної інформації забезпечується шляхом надання відповіді на інформаційний запит.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про доступ до публічної інформації» суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Частиною першою першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що до розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють: 1) інформацією про стан довкілля; 2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; 3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян; 4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» на розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами.

Визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації. Така інформація є відкритою і розкривається необмеженому колу осіб.

Згідно з частини першої статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

У відповідності до частини першої статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до частини четвертої статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно частини першої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Відповідно до частини другої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Отже, законодавцем визначено вичерпний перелік підстав для відмови в задоволенні запиту на отримання публічної інформації.

Частиною третьою статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Крім того, відповідно до частини четвертої, п`ятої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис. Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі.

В свою чергу, згідно частини першої статті 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Згідно із частиною другою статті 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач звернувся до відповідача із запитом про надання інформації, яка стосується заготівлі, переробки деревини та продажу пиломатеріалів ДП «Ковельське лісове господарство», проте останнє відмовило у наданні такої інформації, з огляду на те, що воно не є її розпорядником.

Крім того, сторонами не заперечується, що ДП «Ковельське лісове господарство» засноване на державній власності, належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України. Тобто, підприємство здійснює свою діяльність на комерційній основі відповідно до чинного законодавства та Статуту.

Відтак, підприємство створене з метою ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання та відтворення лісів; - охорони, відтворення та раціонального використання державного мисливського фонду на території мисливських угідь, наданих у користування Підприємству; - одержання прибутку від комерційної діяльності.

Згідно частини першої статті 63 Господарського кодексу України залежно від форм власності, передбачених законом, в Україні можуть діяти підприємства таких видів: приватне підприємство, що діє на основі приватної власності громадян чи суб`єкта господарювання (юридичної особи); підприємство, що діє на основі колективної власності (підприємство колективної власності); комунальне підприємство, що діє на основі комунальної власності територіальної громади; державне підприємство, що діє на основі державної власності; підприємство, засноване на змішаній формі власності (на базі об`єднання майна різних форм власності); спільне комунальне підприємство, що діє на договірних засадах спільного фінансування (утримання) відповідними територіальними громадами - суб`єктами співробітництва. В Україні можуть діяти також інші види підприємств, передбачені законом.

Відповідно до частини першої-третьої статті 73 Господарського кодексу України державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління.

Частиною восьмою статті 73 Господарського кодексу України державне унітарне підприємство оприлюднює інформацію про свою діяльність, крім випадків, встановлених законом, шляхом розміщення її на власній веб-сторінці (веб-сайті) або на офіційному веб-сайті суб`єкта управління об`єктами державної власності, що здійснює функції з управління підприємством, у строки та в порядку, визначені Кабінетом Міністрів України. Доступ до таких веб-сторінок та веб-сайтів є цілодобовим і безоплатним.

Обов`язковому оприлюдненню підлягає така інформація: цілі діяльності державного унітарного підприємства та стан їх досягнення; квартальна, річна фінансова звітність державного унітарного підприємства за останні три роки, включаючи (за наявності) видатки на виконання некомерційних цілей державної політики та джерела їх фінансування; аудиторські висновки щодо річної фінансової звітності державного унітарного підприємства за останні три роки, якщо аудит проводився відповідно до вимоги закону або за рішенням наглядової ради державного унітарного підприємства (у разі її утворення) або суб`єкта управління об`єктами державної власності, що здійснює функції з управління підприємством; статут державного унітарного підприємства у чинній редакції, а також у редакціях, що діяли раніше; біографічна довідка (включаючи професійну характеристику) керівника державного унітарного підприємства (з урахуванням вимог законодавства про захист персональних даних); біографічні довідки (включаючи професійні характеристики) членів наглядової ради (у разі її утворення) державного унітарного підприємства (з урахуванням вимог законодавства про захист персональних даних), принципи їх добору, їхнє членство у наглядових радах інших суб`єктів господарювання, а також зазначається, хто із членів наглядової ради державного унітарного підприємства є незалежним; річні звіти наглядової ради та керівника державного унітарного підприємства; структура, принципи формування і розмір винагороди керівника та членів наглядової ради державного унітарного підприємства, включаючи компенсаційні пакети і додаткові блага, які вони отримують (або на отримання яких мають право) під час виконання посадових обов`язків, а також у зв`язку із звільненням (термін «додаткове благо» вживається у значенні, визначеному в Податковому кодексі України); рішення суб`єкта управління об`єктами державної власності щодо державного унітарного підприємства; опис істотних передбачуваних факторів ризику, що можуть вплинути на операції та результати діяльності державного унітарного підприємства, та заходи щодо управління такими ризиками; відомості про договори, учасником яких є державне унітарне підприємство, інформація про які підлягає оприлюдненню відповідно до Закону України «Про відкритість використання публічних коштів»; інформація про операції та зобов`язання державного унітарного підприємства з державним та/або місцевим бюджетом, державними та/або місцевими установами, підприємствами та організаціями, включаючи договірні зобов`язання державного унітарного підприємства (фінансові та нефінансові), що виникають у результаті державно-приватного партнерства.

Суд зазначає, що з урахуванням частини другої статті 29 Закону України «Про інформацію» предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Перелік видів інформації, що може бути предметом суспільного інтересу, не є вичерпним.

Пленум Вищого адміністративного суду України в Постанові від 29.09.2016 №10 зазначив, що інформація може вважатись суспільно необхідною, якщо її поширення сприяє: 1) дискусії з питань, що хвилюють суспільство чи його частину, необхідності роз`яснення питань, які важливі для актуальної суспільної дискусії; 2) з`ясуванню та розумінню причин, які лежать в основі рішень, які приймає державний орган, орган місцевого самоврядування, його службова чи посадова особа; 3) посиленню підзвітності і підконтрольності влади суспільству загалом, у тому числі шляхом забезпечення прозорості процесу підготовки і прийняття владних рішень; 4) дієвому контролю за надходженням та витрачанням публічних коштів, розпорядженням державним або комунальним майном, розподіленням соціальних благ; 5) запобіганню розтраті, привласненню публічних коштів і майна, запобіганню незаконному особистому збагаченню публічних службовців; 6) захисту навколишнього середовища, виявленню завданої або можливої шкоди екології, обізнаності суспільства про дійсний стан довкілля та чинники, які на нього впливають; 7) виявленню ризиків для здоров`я людей, для громадської безпеки і порядку, запобігання їм та їх наслідкам; 8) виявленню шкідливих для людини наслідків діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб; 9) інформуванню про діяльність органів публічної влади (державних органів, органів місцевого самоврядування), про їхні внутрішні правила, організацію роботи тощо; 10) інформуванню про діяльність та поведінку публічних осіб, тобто осіб, які обіймають посади публічної служби та/або користуються публічними ресурсами, а також, у ширшому значенні, осіб, які відіграють певну роль у громадському житті - в політиці, економіці, мистецтві, соціальній сфері, спорті чи у будь-якій іншій сфері; 11) викриттю недоліків у діяльності органів публічної влади, їхніх працівників; 12) виявленню порушень прав людини, зловживання владою, корупційних правопорушень, неетичної поведінки публічних службовців, невиконання (чи неналежного, недбалого виконання) ними своїх обов`язків, дискримінації за будь-якою ознакою; 13) інноваціям, науковим дослідженням; 14) економічному розвитку, підприємницькій діяльності, інвестиціям; 15) виявленню фактів введення громадськості в оману.

Доводи відповідача про те, що ДП «Ковельське лісове господарство» не є розпорядником інформації, суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Статтею 1 Лісового кодексу України серед іншого визначено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Частиною 1 статті 17 Лісового кодексу України передбачено, що у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

Стаття 19 Лісового кодексу України визначає, що постійні лісокористувачі мають: 1) право самостійно господарювати в лісах; 2) виключне право на заготівлю деревини; 3) право власності на заготовлену ними продукцію та доходи від її реалізації; 4) право на відшкодування збитків у випадках, передбачених законодавством; 5) право здійснювати відповідно до законодавства будівництво доріг, спорудження жилих будинків, виробничих та інших будівель і споруд, необхідних для ведення лісового господарства. Постійні лісокористувачі зобов`язані: 1) забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку; 2) дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів; 3) вести лісове господарство на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснювати використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення; 4) вести первинний облік лісів; 5) дотримуватися встановленого законодавством режиму використання земель; 6) забезпечувати охорону типових та унікальних природних комплексів і об`єктів, рідкісних і таких, що перебувають під загрозою зникнення, видів тваринного і рослинного світу, рослинних угруповань, сприяти формуванню екологічної мережі відповідно до природоохоронного законодавства; 8) забезпечувати безперешкодний доступ до об`єктів електромереж, інших інженерних споруд, які проходять через лісову ділянку, для їх обслуговування.

З системного аналізу правових норм слідує, що державні лісогосподарські підприємства, як постійні лісокористувачі, наділені виключними повноваженнями на господарювання в лісах, які знаходяться на землях державної власності, заготівлю деревини та подальшу її реалізацію, а тому відповідно до пункту четвертого частини першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» є розпорядниками відповідної інформації. З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що ДП «Ковельське лісове господарство» є розпорядником запитуваної позивачем інформації у розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Таким чином, твердження відповідача про те, що він не є розпорядником інформації, що мало наслідком відмову у наданні запитуваної позивачем інформації, суд вважає необґрунтованими та безпідставними.

Більше того, на переконання суду, запитувана інформація може бути предметом суспільного інтересу.

Отже, з наведених вище мотивів суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача як розпорядника інформації щодо відмови в задоволенні запиту позивача на інформацію, у зв`язку із чим, виходячи із наданих суду статтею 245 КАС України повноважень, позовні вимоги належить задовольнити шляхом визнання протиправними дій ДП «Ковельське лісове господарство» щодо ненадання позивачу публічної інформації на запит від 15 лютого 2021 року та зобов`язання відповідача повторно розглянути вказаний запит з урахуванням правової позиції, наданої судом у даному рішенні.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття.

За наведеного у сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірності його дій, в той же час порушення прав позивача знайшло своє підтвердження в ході судового розгляду.

При цьому, суд враховує п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, де Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994).

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Частиною першою статті 139 КАС України обумовлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати, які складаються з витрат зі сплати судового збору у сумі, а також витрат на професійну правничу допомогу.

Частинами першою, третьою статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, слід дійти висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат.

Відповідно до частин другої, третьої статті 30 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження витрат на правову допомогу адвоката позивачем надано копії договору про надання правової допомоги №10/02/21 від 10 лютого 2021 року, укладеного між Громадською спілкою «Асоціація деревообробників Волині» та адвокатом Талашко І.М., з додатком 1, акту приймання-передачі наданих послу до договору про надання правової допомоги №10/02/11 від 10 лютого 2021 року, прибуткового касового ордеру №9 від 13 квітня 2021 року та квитанції до прибуткового касового ордера №9 від 13 квітня 2021 року.

За умовами договору про надання правової допомоги №10/02/21 від 10 лютого 2021 року розмір оплати праці адвоката при наданні правової допомоги, а також умови та порядок розрахунків, визначаються сторонами в додатках до цього договору.

Згідно додатку №1 до договору про надання правової допомоги від 10 лютого 2021 року адвокат на умовах договору зобов`язується надати наступні послуги замовнику по ціні: підготовка позовної заяви до ДП «Камінь-Каширське ЛГ» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії 5000,00 грн., підготовка позовної заяви до ДП «Ковельське ЛГ» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії 5000,00 грн.,

З копії акту приймання-передачі наданих послу до договору про надання правової допомоги №10/02/11 від 10 лютого 2021 року вбачається, що вартість послуг адвоката становить 1000,00 грн, що включає підготовку позовної заяви до ДП «Камінь-Каширське ЛГ» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії 5000,00 грн., підготовка позовної заяви до ДП «Ковельське ЛГ» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії 5000,00 грн.

Згідно прибуткового касового ордеру №9 від 13 квітня 2021 року та квитанції до прибуткового касового ордера №9 від 13 квітня 2021 року позивачем сплачено адвокату 10 000,00 грн.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив проти задоволення клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, з тих підстав, що розмір гонорару 5000,00 грн. є значно завищеним та не відповідає критеріям співмірності та розумності.

За загальним правилом зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Разом із тим, частина дев`ята статті 139 КАС України визначає критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

При вирішенні питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, суд враховує те, що дана справа є справою незначної складності; спірні правовідносини регулюється нормами Закону України «Про доступ до публічної інформації» та великої кількості підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, не передбачають, відповідачем по справі є лише ДП «Ковельське ЛГ». Тому суд, виходячи із критеріїв, визначених частиною дев`ятою статті 139 КАС України, вважає, що з огляду на зміст наданих послуг, кількість затраченого адвокатом часу, наявні підстави обмежити розмір витрат на правничу допомогу та на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 2000,00 грн., а решту витрат повинен понести позивач.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд враховує, що позивач сплатив судовий збір у сумі 2270,00 грн згідно з квитанцією від 13 квітня 2021 року №0.0..1.

З урахуванням наведеного, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати у сумі 4270,00 грн, з них: судовий збір 2270,00 грн, витрати на професійну правничу допомогу 2000,00 грн.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про доступ до публічної інформації», суд

ВИРІШИВ:

Позов Громадської спілки «Асоціація деревообробників Волині» (45000, Волинська область, місто Ковель, вулиця Залізнична, 5, ) до Державного підприємства «Ковельське лісове господарство» (45008, Волинська область, місто Ковель, вулиця Холмська, 46, ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Державного підприємства «Ковельське лісове господарство» щодо ненадання публічної інформації на запит Громадської спілки «Асоціація деревообробників Волині» від 15 лютого 2021 року.

Зобов`язати Державне підприємство «Ковельське лісове господарство» повторно розглянути запит Громадської спілки «Асоціація деревообробників Волині» на отримання інформації від 15 лютого 2021 року з урахуванням правової позиції, наданої судом у рішенні.

Стягнути на користь Громадської спілки «Асоціація деревообробників Волині» за рахунок бюджетних асигнувань Державного підприємства «Ковельське лісове господарство» судові витрати у розмірі 4270,00 грн. (чотири тисячі двісті сімдесят гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.Я. Ксензюк