Справа № 360/2650/21
Суддя: К.Є. Петросян
Дата ухвалення: 2021-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

09 липня 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/2650/21

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Петросян К.Є., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

21 травня 2021 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області, в якій позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганської області щодо відмови в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2019, 2021 роки - у кількості 70 календарних днів, та щорічної оплачуваної відпустки за 2018, 2020 роки - у кількості 35 календарних днів;

зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганської області внести доповнення до наказу Головного управління Національної поліції в Луганській області від 22 лютого 2021 року № 101 о/с у частині звільнення зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 , начальника сектору превенції Петропавлівського відділення поліції Станично-Луганського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області, зазначивши відомості про невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2019, 2021 роки - у кількості 70 (сімдесяти) календарних днів, та щорічної оплачуваної відпустки за 2018, 2020 роки - у кількості 35 (тридцяти п`яти) календарних днів;

зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2019, 2021 роки - у кількості 70 календарних днів, та щорічної оплачуваної відпустки за 2018, 2020 роки - у кількості 35 календарних днів;

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Луганської області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3900 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він з 26.12.2003 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ, а з 07.11.2015 по 01.03.2021 - в Головному управлінні Національної поліції в Луганській області.

Рішенням комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій працівників органів внутрішніх справ України від 12 травня 2015 року №5/І/ХІІІ/49 ОСОБА_1 надано статус учасника бойових дій. Позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_1 , виданим 30 червня 2015 року, у тому числі і на щорічну додаткову відпустку учасника бойових дій.

Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Луганській області від 22 лютого 2021 року № 101 о/с звільнено зі служби в поліції за п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) майора поліції ОСОБА_1 , начальника сектору превенції Петропавлівського відділення поліції Станично-Луганського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області, з виплатою одноразової грошової допомоги при звільнені зі служби в поліції за стаж служби в поліції для її виплати складає 19 років, з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 07 діб. Однак ОСОБА_1 при звільненні зі служби в поліції не була виплачена компенсація за невикористані дні відпустки за минулі роки.

25.03.2021 ОСОБА_1 звернувся з заявою до ГУНП в Луганській області щодо надання інформації про кількість днів невикористаної чергової відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2020 роки, та внесення доповнення до наказу ГУНП в Луганській області від 22.02.2021 № 101о/с із зазначенням відомостей про невикористані ним дні відпустки за 2015-2020 роки, здійснення остаточного розрахунку при звільненні та виплати компенсації за невикористані дні чергової щорічної відпустки і додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2020 роки.

Листом ГУНП в Луганській області від 28.04.2021 № 763/111/22-2021 повідомлено, що ОСОБА_1 не надавалась щорічна оплачувана відпустка за 2018 рік у кількості 23 доби, за 2020 рік у кількості 12 діб. Відпустка як учаснику бойових дій використана лише за 2018 та 2020 роки, тобто відпустка як учаснику бойових дій ОСОБА_1 не надавалась за 2015, 2016, 2017, 2019 та 2021 роки. Компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, законодавством не передбачена, підстав для внесення змін до наказу ГУНП в Луганській області від 22.02.2021 № 101 о/с у частині компенсації невикористаної відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2019, 2021 роки відсутні. За невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2021 рік позивач отримав грошову компенсацію при звільненні.

Виходячи з норм Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закону України «Про відпустки», КЗпП України, позивач вважає дії щодо відмови у виплаті компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій протиправними і такими, що порушують його конституційні права.

Ухвалою суду від 24.05.2021 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 02.06.2021 позовну заяву прийнято до розгляду після усунення її недоліків та відкрито провадження у справі, визнано поважними причини пропуску звернення до суду та поновлено позивачу такий строк.

Головне управління Національної поліції в Луганській області позовних вимог не визнало, про що 16.06.2021 надало відзив на позовну заяву від 15.06.2021 № 1079/111/28-2021 (арк. спр. 52-59) у якому заперечує проти позовних вимог з огляду на наступне.

ОСОБА_1 відпустка як учаснику бойових дій за 2017 рік відповідно до витягу з наказу від 02.08.2017 № 549 о/с була використана у повному обсязі. Отже, вимога щодо грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових за 2017 рік, на думку відповідача є безпідставною.

Надання такого виду відпустки як «додаткова відпустка із збереженням заробітної плати» учаснику бойових дій передбачена: Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-ХІІ (п. 12 ч. 1 ст. 12); Законом України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР (ст. 16-2); Кодексом Законів про працю України (ст. 77-2).

З урахуванням правил законодавчої техніки вбачається, що зазначений вид відпустки («додаткова відпустка із збереженням заробітної плати» учаснику бойових дій) «не є щорічною відпусткою, з огляду на розміщення вказаної норми в окремій статті КЗпП України (а саме в ст. 77-2 КЗпП України), у той час як види щорічних додаткових відпусток (з відкритим переліком) розміщено у ст. 76 КЗпП України, що виключає можливість розгляду «додаткової відпустки із збереженням заробітної плати» учаснику бойових дій як одного з видів відпустки, про які йдеться у п. 3 ч. 1 ст. 76 КЗпП України; а також з огляду на розміщення норми, яка регламентує надання зазначеної відпустки (ст. 16-2 «Додаткова відпустка окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності») у Законі України «Про відпустки» у розділі III вказаного Закону «Додаткові відпустки у зв`язку з навчанням. Творча відпустка. Відпустка для підготовки та участі в змаганнях. Додаткова відпустка окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності» (у свою чергу тривалість, умови та порядок надання щорічних (основних та додаткових) відпусток регламентовано у розділі II «Щорічні відпустки» вказаного Закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку, зокрема: матері або батьку, який виховує дітей без матері (в тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), що має двох і більше дітей віком до 15 років або дитину з інвалідністю, - тривалістю до 14 календарних днів щорічно (п. 1); учасникам війни, особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», - тривалістю до 14 календарних днів щорічно (п. 4); особам, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною, - тривалістю до 21 календарного дня щорічно (п. 5); пенсіонерам за віком та особам з інвалідністю III групи - тривалістю до 30 календарних днів щорічно (п. 6); особам з інвалідністю І та II груп - тривалістю до 60 календарних днів щорічно (п. 7); ветеранам праці - тривалістю до 14 календарних днів щорічно (п. 15).

У свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.

Отже, компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, яка надається відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-ХІІ, законодавством не передбачена.

Положення Закону України від 22.10.1993 № 3551- ХІІ визначають лише те, що учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них надаються пільги, а саме використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік (п. 12 ч. 1 ст. 12). Але в ньому відсутні норми, які б визначали виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Також, відповідач звернув увагу суду, що позивач з рапортами про надання йому додаткової відпустки, у період часу за 2015, 2016, 2017, 2019 та 2021 роки зі збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій не звертався.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

У даному випадку, належність до виплати ОСОБА_1 , компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за період часу за 2015, 2016, 2017, 2019 та 2021 рік в наказі ГУНП в Луганській області від 22.02.2021 № 101 о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції не визначена.

Позивач у встановленому порядку наказ ГУНП в Луганській області від 22.02.2021 № 101 о/с, який є актом індивідуальної дії, та на підставі якого фінансовим підрозділом ГУНП в Луганській області проводиться виплата коштів, не оскаржив, а тому, на думку відповідача, позовні вимоги позивача є передчасними та такими, що суперечить законодавчо закріпленій процедурі проведення таких виплат, що узгоджується з приписами пункту 8 розділу III Порядку № 260 від 06.04.2016.

Відповідач звернув увагу суду на правовий висновок Верховного Суду по справі № 808/2122/18 від 31.03.2020, де суд зокрема зазначає (п.п. 15-23) про те, що Закон України «Про Національну поліцію» є спеціальним законом по відношенню до поліцейських, а тому саме останній застосовується при компенсації відпусток, а також і те, що сума грошової компенсації за невикористану відпустку зазначається в наказі про звільнення.

Щодо грошової компенсації залишку щорічної оплачуваної відпустки за 2018, 2020 роки у кількості 35 календарних днів відповідач зазначив, що вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки як підставу для їх задоволення позивач посилається на норми загального трудового законодавства та Закон України «Про відпустки», а не спеціального. У спірних правовідносинах застосуванню підлягають норми спеціального законодавства.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду від 07.08.2019 у справі № 820/5122/17 за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (п. 41 Постанови).

Статтями 92, 93 Закону України «Про Національну поліцію» регламентовано порядок надання відпусток поліцейським, згідно з якими поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

У відповідності до Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС від 06.04.2016 № 260, відповідно до якого за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

ОСОБА_1 звільнено з 01.03.2021 наказом ГУНП в Луганській області від 22.02.2021 № 101 о/с. В наказі від 22.02.2021 № 101 о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції зазначається, «...з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 07 діб ...».

Таким чином, грошова компенсація за невикористану в році звільнення відпустку ОСОБА_1 була виплачена згідно з положеннями чинного законодавства України.

Отже, підстави для внесення змін в наказ ГУНП в Луганській області від 22.02.2021 № 101 о/с у частині компенсації невикористаної відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2019, 2021 роки та щорічну чергову оплачувану відпустку за 2018, 2020 роки відсутні.

З урахуванням вищевикладеного відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст. 72-77,90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов наступного.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , що підтверджено наявними в матеріалах справи копіями паспорту громадянина України, картки платника податків (арк. спр. 10-12), має статус внутрішньо переміщеної особи відповідно до довідки від 09.11.2017 № 905-14184 (арк. спр. 13).

Позивачу рішенням Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій працівників органів внутрішніх справ України від 12.05.2015 № 5/І/ХІІІ/49 надано статус учасника бойових дій, про що також видано посвідчення НОМЕР_1 від 30.06.2015 (арк. спр. 14,15).

Відповідно до даних копії трудової книжки НОМЕР_3 на ім`я позивача, ОСОБА_1 з 26.12.2003 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ України, з 07.11.2015 по 01.03.2017 в Головному управлінні Національної поліції України (арк. спр. 16-17).

Відповідно до наказу ГУНП в Луганській області від 22.02.2021 № 1401 о/с майора поліції ОСОБА_1 , начальника сектору превенції Петропавлівського відділення поліції Станично-Луганського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» звільнено за п. 4 ч. 1 ст. 77 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), з 01.03.2021 з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку в кількості 07 діб (арк. спр. 18).

25.03.2021 ОСОБА_1 звернувся до начальника ГУНП в Луганській області із заявою, в якій просив внести доповнення до наказу ГУНП в Луганській області від 22.02.2021 № 101 о/с у частині звільнення його зі служби в поліції, зазначивши відомості про невикористані дні чергової щорічної відпустки та додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2020 роки; нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні чергової щорічної відпустки та додаткової відпустки бойових дій за 2015-2020 роки (арк. спр. 19).

У відповідь на заяву позивача, відповідач листом від 28.04.2021 № 763/111/22-2021 повідомив, що компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, законодавством не передбачена, тому підстави для внесення змін у наказ ГУНП в Луганській області від 22.02.2021 № 101 о/с в частині компенсації невикористаної відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, відсутні (арк. спр. 20-21).

Відповідно до листа управління кадрового забезпечення ГУНП в Луганській області від 08.06.2021 № 630/111/22-2021 та від 14.06.2021 № 2464/111/19-2021 ОСОБА_1 додаткова відпустка, як учаснику бойових дій не надавалась за 2015, 2016, 2019 та 2021 роки; залишок відпустки за 2018 рік складає 23 доби, за 2020 рік залишок додаткової оплачуваної відпустки складає 12 діб; відповідно до наказів ГУНП від 28.09.2018 № 466 о/с від 04.05.2020 № 416 ОСОБА_1 надавались відпустки як учаснику бойових дій (арк. спр. 61,65).

Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

До спірних правовідносин необхідно застосувати Закон України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР), Закон України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-ХІІ), Закон України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII).

Суд зазначає, що положеннями ст.43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР встановлено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з статтею 5 Закону № 3551-ХІІ учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Відповідно до пункту 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Згідно зі статтею 60 Закону № 580-VIII проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини першої статті 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

Частиною першою статті 92 Закону № 580-VIII передбачено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки (частина друга статті 92 Закону № 580-VIII).

Відповідно до частин першої та другої статті 93 Закону № 580-VIII, яка регулює питання обчислення тривалості відпусток, тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.

Згідно із частиною восьмою статті 93 Закону № 580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку.

Частиною одинадцятою статті 93 Закону № 580-VIII визначено, що за бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Отже, законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. При цьому не передбачено позбавлення такої особи права на відпустку, яке вона вже отримала в попередньому календарному році.

Відповідно до частини десятої статті 93 Закону № 580-VIII за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону України «Про Національну поліцію», відповідно до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

З огляду на вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Відтак, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Конституційним Судом України у рішенні від 07.05.2002 року №8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) викладено висновок стосовно того, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - Кодекс законів про працю України.

Отже, з огляду на викладене, а також враховуючи відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону України «Про Національну поліцію» і Порядку №260, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування у даному випадку приписів Кодексу законів про працю України і Закону України «Про відпустки».

Таким чином, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» і ч.1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відтак, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 19.01.2021 по справі №160/10875/19.

Відповідно до абзацу сьомого пункту 8 розділу III Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, що затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за № 669/28799 (далі - Порядок № 260), за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення (абзац восьмий пункту 8 розділу III Порядку № 260).

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі.

Відповідно до абзаців першого, третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку (абзац другий пункту 2 Порядку № 100).

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 11 жовтня 2018 року у справі № 806/829/17, від 24 жовтня 2018 року у справі № 806/277/16.

З огляду на неврегулювання положеннями Закону № 580-VIII та Порядку № 260, питання компенсації невідбутої частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного питання підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України, Закону № 504/96-ВР, Порядку № 100.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 826/8185/18.

Також при розгляді вказаної справи суд враховує правову позицію Верховного Суду від 07 травня 2020 року у справі № 360/4127/19, що у рамках спірних правовідносин пріоритетному застосуванню підлягають саме норми Закону № 3551-ХІІ, які не обмежують право особи-учасника бойових дій на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач має статус учасника бойових дій з 2015 року. Відповідно, починаючи з 2015 року позивач має право на додаткову відпустку як учасник бойових дій із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

З наданих до матеріалів справи довідок судом встановлено, що в 2015, 2016, 2019, 2021 роках додаткова відпустка як учаснику бойових дій позивачу не надавалась. Залишок невикористаної позивачем в минулих роках відпустки становить 56 діб додаткової відпустки за 2015, 2016, 2019, 2021 роки та 35 діб щорічної відпустки за 2018, 2020 роки.

Надаючи оцінку доказам, наявним в матеріалах справи, суд керується вимогами ч.2 ст.77 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З зазначених вище положень чинного законодавства на підставі досліджених доказів, суд дійшов висновку, що облік використаних днів відпустки як щорічної чергової, так і додаткової соціальної має вести саме відповідач. І саме відповідач, в разі виникнення спору, має довести факт використання позивачем відпустки за певний період, тому відсутність в нього інформації щодо використання додаткової відпустки позивачем за 2015, 2016, 2019, 2021 роки та основної відпустки за 2018, 2020 роки свідчить про те, що він не довів такий факт.

Щодо виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 рік, суд зазначає, що в матеріалах справи наявний витяг з наказу від 02.08.2017 № 549 о/с, відповідно до якого ОСОБА_1 надано додаткову відпустку із збереженням грошового забезпечення, як учаснику бойових дій за 2017 у кількості 14 днів, з 01 по 14 серпня 2017 року (арк. спр. 64).

Отже, належними та допустимими доказами підтверджено надання додаткової відпустки позивачу, як учаснику бойових дій за 2017 рік у кількості 14 днів, відповідно позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відтак, судом встановлено, що позивач має право на отримання компенсації за невикористані ним додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2019 та 2021 роки в загальній кількості 56 діб, та також за 35 діб основної відпустки за 2018 та 2020 рік.

Однак, всупереч положень статті 24 Закону № 504/96-ВР та статті 83 КЗпП України, відповідач при звільненні ОСОБА_1 зі служби в поліції не нарахував та не сплатив останньому компенсацію за всі дні невикористаної відпустки, як основної, так і додаткової.

Стосовно посилання відповідача про те, що позивач під час проходження служби в спірний період не звертався з відповідними рапортами щодо надання йому додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а також на відсутність в наказі про звільнення відомостей про виплату позивачу компенсації за невикористані дні відпустки минулих періодів, суд зазначає, що такі обставини не позбавляють позивача права на отримання відповідної гарантованої трудовим законодавством компенсації, тому жодним чином не впливають на результат розгляду даної справи. Крім того, відповідач наділений повноваженнями на самостійне внесення змін до наказу про звільнення позивача щодо кількості діб невикористаної відпустки.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача внести доповнення до наказу відповідача від 22 лютого 2021 року № 101 о/с у частині звільнення зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 суд дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог п. 10 розділу ІІІ Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 23 листопада 2016 року №1235 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 грудня 2016 року за №1668/29798, у випадку видання наказу про звільнення працівника зі служби в поліції в наказі органу поліції зазначаються стаж служби в поліції, вислуга років для призначення пенсії (у тому числі на пільгових умовах), необхідність виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати, а також інформація щодо необхідності виплати грошової компенсації за кількість діб невикористаних відпусток за фактично відпрацьований час у році звільнення.

Оскільки в наказі № 101 о/с від 22 лютого 2021 року про звільнення зі служби в поліції позивача не вказано кількість діб невикористаних щорічної та додаткової відпусток станом на дату звільнення, як це передбачено п. 10 розділу ІІІ Порядку №1235, суд дійшов висновку, що така бездіяльність відповідача є протиправною, тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Також суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2019, 2021 роки - у кількості 56 календарних днів, та щорічної оплачуваної відпустки за 2018, 2020 роки - у кількості 35 календарних днів із зобов`язанням відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2019, 2021 роки - у кількості 56 календарних днів, та щорічної оплачуваної відпустки за 2018, 2020 роки - у кількості 35 календарних днів.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З урахуванням зазначеного суд не надає оцінку іншим доводам сторін, оскільки вони не мають суттєвого впливу на рішення суду за результатами вирішення цього спору.

Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Обраний позивачем спосіб захисту його порушених прав у повній мірі відповідає способу захисту, обраному Верховним Судом в зразковій справі № 620/4218/18.

Питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 139 КАС України судом не вирішується, оскільки позивач згідно з пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнений.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з такого.

Згідно з пунктом першим частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (пункти перший, другий частини сьомої статті 139 КАС України).

Відповідно до частини першої статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно висновку Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17 зазначено, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

До позовної заяви представником позивача додано договір про надання правової (юридичної) допомоги від 25 березня 2021 року № 037/21 (арк. спр. 23-27) та додаток до договору № 1 (арк. спр. 28-29).

Відповідно до акту здавання-передачі послуг від 19.05.2021 № б/н адвокат надав позивачу послуги з усної консультації вартістю 300,00 грн (кількість годин 60 хв.), аналіз та вивчення документів вартістю 300 грн (кількість годин 60 хв.), аналіз аналогічної судової практики вартістю 600 грн (кількість годин 2 год.), складання позовної заяви вартістю 2400 грн (кількість годин 200 хв.), складання документів (заяв до ГУНП в Луганській області) вартістю 300 грн. Усього 3900 грн (арк. спр. 30).

На підтвердження оплати за договором надано копію прибуткового касового ордеру від 25 березня 2021 року № 037 (арк. спр. 31).

В ордері зазначено підстава: «договір № 037/21 від 25.03.2021».

Зазначена інформація в квитанції в сукупності з іншими документами щодо надання представником правової допомоги позивачу дає підстави стверджувати, що саме позивач є платником за послуги, надані адвокатом.

Згідно пункту 6, 7 статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто законодавець визначив, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами та при наявності зазначеного положення суд розглядає питання співмірності витрат.

Суд вважає слушними заперечення відповідача щодо суми, яка підлягає стягненню за надання правової допомоги (арк. спр. 68-71).

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частина п`ята статті 134 КАС України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката маг бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд частково погоджується із запереченнями відповідача, що ця справа є справою незначної складності, а отже, розмір суми витрат на правничу допомогу не є співмірним зі складністю цією справи.

Відтак, до відшкодування суд присуджує 1000 грн понесених позивачем витрат на правову допомогу.

З огляду на викладене, на підставі статей 2, 17, 77, 90, 139, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Головного управління Національної поліції в Луганській області (, місце знаходження: 93406, Луганська обл., м. Сєвєродонецьк, вул. Вілєсова, 1) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганської області щодо відмови в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2019, 2021 роки - у кількості 56 календарних днів, та щорічної оплачуваної відпустки за 2018, 2020 роки - у кількості 35 календарних днів.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганської області внести доповнення до наказу Головного управління Національної поліції в Луганській області від 22 лютого 2021 року № 101 о/с у частині звільнення зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 , начальника сектору превенції Петропавлівського відділення поліції Станично-Луганського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області, зазначивши відомості про невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2019, 2021 роки - у кількості 56 календарних днів, та щорічної оплачуваної відпустки за 2018, 2020 роки - у кількості 35 календарних днів.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2019, 2021 роки - у кількості 56 календарних днів, та щорічної оплачуваної відпустки за 2018, 2020 роки - у кількості 35 календарних днів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції України в Луганській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1000 (одна тисяча гривень) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.Є. Петросян