Справа № 120/4190/21-а
Суддя: Комар Павло Анатолійович
Дата ухвалення: 2021-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

09 липня 2021 р. Справа № 120/4190/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комара П.А., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що звернувся до відповідача із клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Однак, за результатом розгляду клопотання, відповідач відмовив у затвердженні проекту землеустрою, оскільки акти прийомки-передачі межових знаків на зберігання, привести у відповідність до вимог затверджених наказом Держкомзему України від 18.05.2010 №376 "Про затвердження інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками" (відсутня схема прив`язки закладки межових знаків до об`єктів і контурів місцевості (кроки)).

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 07.05.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

01.06.2021 відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому останній заперечує щодо задоволення адміністративного позову. Зокрема зазначає, що статтею 1 Закону України «Про землеустрій» визначено, що технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування.

Відповідно до п. 2.1. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Пункт 2.8. Інструкції визначає, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: пояснювальну записку, яка містить опис місця розташування земельної ділянки, відомості про власника (користувача) земельної ділянки, відомості про виконавця (виконавців), реквізити відповідних ліцензій, необхідних для виконання робіт, відомості про власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, стислий опис виконаних робіт; технічне завдання на встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (додаток 1); копію документа, що посвідчує фізичну особу, або копію свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи; копію документа, що посвідчує право на земельну ділянку (у разі його наявності); матеріали польових топографо-геодезичних робіт; план меж земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками по межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів); перелік обмежень у використанні земельної ділянки і наявні земельні сервітути; акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, який включається до документації із землеустрою після виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками (додаток 2).

Відповідно до додатку №2 Інструкції в акті прийомки - передачі межових знаків схема прив`язки межових знаків до об`єктів і контурів місцевості/абриси (кроки) додається.

Стаття 198 Земельного кодексу України визначає, що кадастрова зйомка включає, зокрема, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

У зв`язку з невідповідністю поданої документації із землеустрою вищевказаним вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів Головне управління відмовило у її затверджені.

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання затвердити документацію із землеустрою, то відповідач наголошує на тому, що вказане питання є його виключною компетенцією (дискреційними повноваженнями), в які суд втручатися не може.

За наведеного вище, відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, встановив наступне.

23.12.2020 позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва площею 0,1000 га на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, кадастровий номер :01:004:2185.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №2-329/15-21-СГ від 23.03.2021 відмовлено у затвердженні відповідної документації.

Згідно зазначеного наказу, відповідно до ст. 33, ч. 8, 9 ст. 118, ч. 1 ст. 121, частини 4 статті 122 Земельного кодексу України, ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство», Положення про Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, затвердженого наказом Держгеокадастру від 20.02.2020 № 53, позивачу відмовлено у затвердженні документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва на території Агрономічної сільської ради, Вінницького району Вінницької області, оскільки акти прийомки-передачі межових знаків на зберігання, необхідно привести у відповідність до вимог затверджених наказом Держкомзему України від 18.05.2010 №376 «Про затвердження Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками» (відсутня схема прив`язки закладки межових знаків до об`єктів і контурів місцевості (кроки)).

Окрім іншого, порушено вимоги ст. 198 Земельного кодексу України (відсутнє погодження всіх суміжних землекористувачів).

Позивач вважає таку відмову протиправною, а тому за захистом своїх прав та інтересів звернувся з цим позовом до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.

Земельні відносини в Україні відповідно до статті 3 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України) регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу (ч. 8 ст. 118 ЗК України).

Крім того, частиною 4 статті 122 ЗК України визначено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно з п. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року №15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності та земельних відносин, а також у сфері Державного земельного кадастру.

У відповідності до пп. 31 п. 4 Положення №15 Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи.

Згідно пп. 13 п.4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 29.09.2016 № 333 передбачено, що Головне управління відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги представник позивача насамперед посилається на те, що в силу вимог статті 186-1 ЗК України відповідач не вправі був відмовляти у затвердженні проекту землеустрою.

Разом із тим, суд зауважує, що положення статті 186-1 ЗК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки цією статтею визначається порядок погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, в той час як оскаржуване рішення відповідача стосується відмови у затвердженні проекту землеустрою та передачі земельної ділянки у власність, тобто наступної після погодження проекту землеустрою стадії безоплатної приватизації земельної ділянки.

Також позивач стверджує, що чинним земельним законодавством не передбачено можливості прийняття відповідачем рішення про відмову у затвердженні проекту землеустрою та передачі земельної ділянки у власність за наявності проекту землеустрою, погодженого в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України.

Проте суд з наведеними доводами позивача не може погодить з огляду на таке.

В силу положень ч. 9 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Водночас згідно з ч. 10 ст. 118 ЗК України відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку (ч. 11 ст. 118 ЗК України).

Аналіз наведених вище норм закону дає підстави для висновку, що розглядаючи питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідний суб`єкт владних повноважень може прийняти одне з двох рішень: або затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надати її у власність, або ж відмовити у вчиненні таких дій.

Отже, відповідні повноваження органу виконавчої влади мають дискреційний характер, тобто дають можливість на власний розсуд вибрати один з кількох варіантів рішень.

При цьому суд погоджується з доводами позивача в тій частині, що статтею 118 ЗК України у чинній редакції дійсно безпосередньо не визначено підстав для прийняття рішення про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Однак, на переконання суду, помилково стверджувати, що у такому разі суб`єкт владних повноважень обмежується обов`язком приймати рішення про затвердження проекту землеустрою в усіх випадках, адже тоді нівелюються передані йому владні управлінські функції з розпорядження землями сільськогосподарського призначення.

Крім того, необхідно врахувати, що законодавець все-таки визначився з приводу подібних правовідносин, закріпивши у частині 13 статті 123 ЗК України норму, згідно з якою підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Надаючи оцінку підставам для відмови у затвердженні проекту землеустрою суд зауважує, що відповідно до ч. 1 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Частиною 1 статті 198 ЗК України передбачено, що кадастрова зйомка це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Згідно з п. "б" ч.2 ст. 198 ЗК України кадастрова зйомка включає в себе й погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами.

Таке погодження відбувається на етапі визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що здійснюється відповідно до вимог Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 № 376 (далі - Інструкція №376).

Водночас, з наявних матеріалів справи вбачається та не спростовано позивачем, що погодження суміжних землекористувачів не відувалося.

Крім того, відповідно до ст. 50 Закону України "Про землеустрій" Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають:

завдання на розроблення проекту землеустрою;

пояснювальну записку;

копію клопотання (заяви) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі формування та/або зміни цільового призначення земельної ділянки за рахунок земель державної чи комунальної власності);

рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом);

письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду;

матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки);

відомості про обчислення площі земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки);

копії правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна для об`єктів будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми та значними наслідками, які розташовані на земельній ділянці;

розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом);

розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом);

акт приймання-передачі межових знаків на зберігання (у разі формування земельної ділянки);

акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності (у разі формування земельної ділянки);

перелік обмежень у використанні земельних ділянок;

викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки);

кадастровий план земельної ділянки;

матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки);

матеріали погодження проекту землеустрою.

При цьому механізм встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією № 376.

Так, згідно з п. 1.2 Інструкції № 376 встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється для визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Пунктом 1.3 Інструкції № 376 передбачено, що межовий знак це спеціальний знак встановленого зразка, яким закріплюється місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

В силу вимог п. 2.1 Інструкції № 376 встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Додатком 2 до Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками затверджено форму акта прийомки-передачі межових знаків на зберігання, яка включає в себе список межових знаків, переданих на зберігання, та кроки межового знака.

При цьому аналіз вказаної форми акта прийомки-передачі межових знаків на зберігання дає підстави для висновку про те, що список межових знаків, переданих на зберігання, та кроки межового знака є невід`ємними складовими частинами відповідного акта, відсутність яких свідчить про невідповідність акта затвердженій Інструкцією формі.

За змістом вказаної норми Інструкції встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється в одному з трьох випадків: 1) на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); 2) на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок; 3) на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Таким чином, згідно з п. 2.1 Інструкції № 376 самостійною підставою для встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) слід вважати розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі її формування), на що опосередковано вказує ч. 3 ст. 50 Закону України "Про землеустрій", відповідно до якої акт приймання-передачі межових знаків на зберігання є частиною проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Разом із тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що схема прив`язки закладки межових знаків до об`єктів і контурів місцевості (кроки межових знаків) землевпорядною організацією складались та до акта прийомки-передачі межових знаків на зберігання долучались.

Вказане узгоджується з метою встановлення меж земельної ділянки під час розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка полягає у визначенні в натурі (на місцевості) метричних даних конкретної земельної ділянки та закріплення її меж межовими знаками для усунення суперечностей, що можуть виникнути із суміжними власниками (землекористувачами) щодо меж такої земельної ділянки.

Також акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання за формою, затвердженою Інструкцією № 376, є складовою проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у разі її формування та по суті єдиним документом, який засвідчує встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Водночас кроки межового знака є необхідними для визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки та повинні включати інформацію про номер такого межового знака, опис його місцезнаходження, точку закріплення, видимість на суміжні межові знаки тощо.

Відтак, відсутність вказаного документа або не відповідність його форми вимогам чинного законодавства, на переконання суду, може бути підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, оскільки свідчить про невідповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області правомірно відмовило позивачу у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,1000 га на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області (кадастровий номер земельної ділянки :01:004:2185) з підстав невідповідності акта прийомки-передачі межових знаків на зберігання вимогам Інструкції № 376, яка полягає у відсутності схеми прив`язки закладки межових знаків до об`єктів і контурів місцевості (кроки).

Отже, позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування наказу від 23.03.2021 за №2-329/15-21-СГ про відмову у затвердженні проекту землеустрою задоволенню не підлягають, так само як і пов`язані з ними вимоги про зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення цієї ділянки у власність.

Крім того, суд вважає за необхідне також зазначити таке.

Згідно з пунктом 24 розділу Х Земельного кодексу України у редакції Закону України від 28.04.2021 року №1423-IX з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук); б) оборони; в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення; г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності; д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності; е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.

Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.

Перехід земельних ділянок із державної власності у комунальну власність згідно з вимогами цього пункту не є підставою для припинення права оренди та інших речових прав, похідних від права власності, на такі земельні ділянки. Внесення змін до договору оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту із зазначенням нового органу, що здійснює розпорядження такою земельною ділянкою, не вимагається і здійснюється лише за згодою сторін договору.

З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.

Надані до дня набрання чинності цим пунктом рішеннями Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади дозволи на розроблення документації із землеустрою щодо земельних ділянок державної власності, які відповідно до цього пункту переходять у комунальну власність, є чинними. Особи, які отримали такі дозволи, а також органи, що їх надали, зобов`язані повідомити про це протягом місяця відповідні сільські, селищні, міські ради з дня набрання чинності цим пунктом. Рішення про затвердження такої документації, що не була затверджена на день набрання чинності цим пунктом, приймають сільські, селищні, міські ради.

Рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади про викуп для суспільних потреб земельних ділянок приватної власності, прийняті до дня набрання чинності цим пунктом, є чинними, а заходи щодо відчуження таких земельних ділянок здійснюються органами, визначеними статтями 8 і 9 Закону України "Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності".

Особи, які отримали дозволи на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, зазначені у підпункті "е" цього пункту, а також органи, що їх надали, зобов`язані повідомити про це протягом місяця відповідні сільські, селищні, міські ради з дня набрання чинності цим пунктом. До 1 січня 2023 року зазначені землі та земельні ділянки не можуть бути передані у власність та користування будь-яким іншим особам, крім тих, яким надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою (крім передачі їх для розміщення об`єктів, передбачених статтею 15 Закону України "Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності"). У разі якщо до 1 січня 2023 року такі земельні ділянки не передані у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, такі земельні ділянки переходять у комунальну власність територіальної громади села, селища, міста, на території якої вони розташовані.

До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Таким чином, з 27.05.2021 Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області втратило повноваження з приводу розпорядження спірною земельною ділянкою.

Відповідно до положень ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін і третьої особи, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та дій і докази, надані позивачем, суд приходить до переконання про відсутність достатніх правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, підстави для стягнення в користь позивача сплаченого при зверненні до суду судового збору відсутні.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. Келецька, 63, м. Вінниця, 21027, )

Суддя Комар Павло Анатолійович