Справа № 640/33254/20
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Кобаля М.І.;

за участю секретаря: Несін К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Русакова Олександра Олександровича на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 квітня 2021 року ( розглянута у відкритому судовому засіданні, м. Києва, дата складання повного тексту рішення - 13 квітня 2021 року ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Наконечного Ігоря Михайловича про зняття арешту, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2020 року, ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Наконечного Ігоря Михайловича (далі - відповідач), в якому просить:

- зняти арешт з автомобіля MERCEDES-BENZ, модель V250, 2015 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип ТЗ - ЗАГАЛЬНИЙ ЛЕГКОВИЙ ПАСАЖИРСЬКИЙ-В, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який знаходиться на обліку у Центрі ДАІ 8004 з 03.07.2015, дата першої реєстрації 23.06.2015, свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 , накладеного постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Наконечного Ігоря Михайловича від 29.03.2018 в межах виконавчого провадження №55978541, з Державного реєстру обтяжень рухомого майна та інших реєстрів.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 квітня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким позов задоволити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що 23 лютого 2018 року приватним нотаріусом КМНО Верповською О.В. видано виконавчий напис про звернення стягнення на, в тому числі, транспортний засіб - автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель V250, 2015 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , ТЗ - ЗАГАЛЬНИЙ ЛЕГКОВИЙ ПАСАЖИРСЬКИЙ-В, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який знаходиться на обліку у Центрі ДАІ 8004 з 03.07.2015, дата першої реєстрації 23.06.2015, свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_2 .

Зазначений транспортний засіб переданий ОСОБА_2 в заставу ОСОБА_3 за договором застави транспортного засобу, посвідченим 12 травня 2017 року приватним нотаріусом КМНО Верповською О.В. за №2282 в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 12 травня 2017 року на строк до 12.11.2017.

Ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 31.05.2018 №461/3021/18 клопотання слідчого ВР ОТЗ СУ ГУ НП у Львівській області Кундик Н.В. про накладення арешту у кримінальному провадженні №0004208 від 06.10.2017 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.361, ч.1 ст.343, ч.1 ст.388 КК України задоволено та накладено арешт на, в тому числі, автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель V250 2143, серійний номер НОМЕР_1 .

В подальшому, як вбачається з позовної заяви та підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , позивачем 06.03.2018 зареєстровано за собою право власності на зазначений автомобіль.

При цьому, в позовній заяві позивач зазначає, що ним було придбано наведений автомобіль у ОСОБА_4 на підставі відповідного договору купівлі-продажу, а отже він є добросовісним набувачем автомобіля.

Обставини переходу права власності на автомобіль від ОСОБА_2 до ОСОБА_4 позивач суду не повідомляв.

13.03.2018 відповідачем відкрито виконавче провадження №55978541 з метою примусового виконання виконавчого напису від 23.02.2018 про звернення стягнення на, в тому числі, транспортний засіб - автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель V250, 2015 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , ТЗ - ЗАГАЛЬНИЙ ЛЕГКОВИЙ ПАСАЖИРСЬКИЙ-В, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який знаходиться на обліку у Центрі ДАІ 8004 з 03.07.2015, дата першої реєстрації 23.06.2015, свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_2 .

Боржником у виконавчому провадженні є ОСОБА_2 , стягувачем є ОСОБА_3 .

В рамках виконавчого провадження постановою приватного виконавця від 29.03.2018 накладено арешт на зазначений вище автомобіль.

Постановою приватного виконавця від 23.09.2020 виконавчий документ повернутий стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна).

Постанова про накладення арешту на автомобіль, як і дії відповідача з цього приводу позивачем не оскаржуються, натомість позивач вважає, що оскільки згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , єдиним власником автомобіля є ОСОБА_1 , то спірний арешт має бути знятий в судовому порядку.

За таких обставин позивач звернувся до суду з даним позовом та просить його задовольнити.

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження».

При цьому, суд зазначає, що на час накладення арешту, чинним був Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (далі - Закон №606-XIV). Разом з тим, на час звернення позивача до суду та розгляду і вирішення справи по суті, зазначений Закон втратив чинність, оскільки 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В той же час, відповідно до п. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 386 Цивільного кодексу України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Як передбачено ч.ч.1, 2 ст. 40 Закону №1404-VIII, у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Аналіз наведеної норми дає змогу дійти висновку, що підставою для знання арешту з майна боржника є повернення виконавчого документу до суду, який його видав.

В рамках спірних правовідносин відсутні обставини повернення виконавчого документу до суду, оскільки виконавчий документ постановою приватного виконавця від 23.09.2020 повернутий стягувачу, про що зазначалось вище.

Стосовно доводів позивача про те, що в даному випадку відсутні обставини накладення арешту на майно боржника ОСОБА_2 , оскільки в проміжку часу між складенням нотаріусом виконавчого напису (23.02.2018) та відкриттям виконавчого провадження (13.03.2018) даний автомобіль було зареєстровано за позивачем (06.03.2018), судом відхиляються, адже в такому випадку між позивачем і заставодержателем ОСОБА_3 , на користь якого власне і складено виконавчий напис про звернення стягнення на автомобіль, існує спір про право на вказаний транспортний засіб.

За відсутності доказів протиправності дій відповідача щодо накладення арешту на спірне рухоме майно, у Окружного адміністративного суду міста Києва відсутні правові підстави для зняття арешту з автомобіля, адже такими діями суд здійснить необґрунтоване втручання в компетенцію осіб, що здійснюють примусове виконання рішень, не визнаючи при цьому факту протиправності рішення таких осіб, на підставі якого накладено арешт на майно.

Разом із тим, ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Оскільки адміністративний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати обставини належності набуття позивачем права власності на автомобіль, за відсутності у суду інформації щодо майнових прав на такий автомобіль у заставодержателя ОСОБА_3 , обраний позивачем спосіб захисту порушеного права в рамках даного юридичного спору є необґрунтованим, внаслідок чого в задоволенні позову слід відмовити.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 205, 241, 242, 243, 251, 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Русакова Олександра Олександровича - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 квітня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення судового рішення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак

М.І. Кобаль