Справа № 560/6468/20
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2021-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/6468/20

Головуючий у 1-й інстанції: Ковальчук О.К.

Суддя-доповідач: Гонтарук В. М.

29 червня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Курка О. П. Сторчака В. Ю.

секретаря судового засідання: Аніщенко А.О.,

за участю:

представника позивача: Оніщука Євгена Олександровича

представника відповідача: Величко Інги Василівни

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства "Ковпак" на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14 січня 2021 року (ухвалене в м. Хмельницький) у справі за адміністративним позовом Приватного сільськогосподарського підприємства "Ковпак" до Головного Управління ДПС у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

в жовтні 2020 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного Управління ДПС у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 14 січня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Так, апелянт зазначає, що податкове повідомлення-рішення від 28.09.2020 №, яким застосована штрафна санкція у сумі 500000,00 грн. за зберігання пального без наявності ліцензії, ГУ ДПС у Хмельницькій області винесло протиправно, оскільки придбане пальне було розлито до паливних баків транспортних засобів, сільськогосподарської техніки та обладнання, яке використовувалось в господарській діяльності позивача, що підтверджується актом списання №0004 від 17 04.2020, які відповідно до підпункту "г" абзацу 2 пункту 14.1.6 Податкового кодексу України не є акцизним складом.

Тому, зберігання пального в баках транспортних засобів не потребує отримання ліцензії на право зберігання пального. Вказує, що резервуар, у якому на думку відповідача зберігалося пальне, належить на праві власності ОСОБА_1 та знаходиться на земельній ділянці, яка не належить ПСП "Ковпак", а під час фактичної перевірки посадовими особами контролюючого органу вміст зазначеного в акті резервуару не перевірявся, та резервуар не відкривався.

Отже, позивач вважає висновки відповідача про порушення позивачем статті 15 закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодовою, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та пального" безпідставними.

29 квітня 2021 року до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність її доводів.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача щодо задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила суд відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, неоспорені факти про те, що відповідно до акцизної накладної №244 від 17.04.2020 року ТОВ "Агро Ойл Юа" поставило ПСП "Ковпак" пального на суму 161700,00 грн, в обсязі 11078,02 літрів на адресу АДРЕСА_1 .

У період з 21.08.2020 року по 28.08.2020 року згідно з наказом ГУ ДПС у Хмельницькій області від 19.08.2020 №1573 контролюючий орган провів фактичну перевірку ПСП "Ковпак" з питань дотриманням вимог законодавства під час провадження діяльності пов`язаної з обігом алкогольних напоїв тютюнових виробів та пального.

За результатами перевірки складений акт фактичної перевірки від 28.08.2020 року №0326/22-01-05/31919311, яким зафіксоване порушення позивачем статті 15 закону України від 19.12.95 №481/95-ВР "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодовою, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та пального", у зв`язку із зберігання пального в обсязі 11078,02 літрів, придбаного відповідно до акцизної накладної №244 від 17.04.2020 року, без ліцензії на право зберігання.

15.09.2020 року, не погоджуючись із висновками акту фактичної перевірки, ПСП "Ковпак" надіслало до ГУ ДПС у Хмельницькій області заперечення до акту фактичної перевірки №0326/22-01-05/31919311 від 28.08.2020 року.

За результатами розгляду заперечення, ГУ ДПС у Хмельницькій області листом від 24.09.2020 повідомило ПСП "Ковпак", що викладені висновки в акті фактичної перевірки є правомірними та відповідають нормам чинного законодавства.

28.09.2020 на підставі акту фактичної перевірки від 28.08.2020 року №0326/22-01-05/31919311 контролюючий орган прийняв податкове повідомлення-рішення №, яким застосував до ПСП "Ковпак" штрафну санкцію у сумі 500000,0 грн. за зберігання пального без наявності ліцензії.

Вважаючи вказане податкове повідомлення рішення протиправним позивач звернувся до суду для його скасування.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що в процесі судового розгляду контролюючий орган довів правомірність податкового повідомлення-рішення № від 28.09.2020 року, а тому відсутні підстави для його скасування.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За змістом частини 9 статті 15 Закону №481/95-ВР ліцензії на право зберігання пального видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем розташування місць зберігання пального терміном на п`ять років.

За визначенням статті 1 Закону №481/95-ВР місце зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування.

Відповідно до частин 19 і 21 статті 15 Закону №481/95-ВР ліцензія на право зберігання пального не отримується на місця зберігання пального, що використовуються:

підприємствами, установами та організаціями, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету;

підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву;

суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) для зберігання пального, яке споживається для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто - та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і яке не реалізується через місця роздрібної торгівлі.

Суб`єкти господарювання, які здійснюють роздрібну, оптову торгівлю пальним або зберігання пального виключно у споживчій тарі до 5 літрів, ліцензію на роздрібну або оптову торгівлю пальним або ліцензію на зберігання пального не отримують.

Аналізуючи доводи апелянта, досліджуючи подані докази на підтвердження відсутності у позивача обов`язку щодо придбання ліцензії на зберігання пального, придбаного відповідно до акцизної накладної №224 від 17.04.2020, у зв`язку з використанням його відразу після придбання шляхом розливу у паливні баки автомобільної та сільськогосподарської техніки, яка використовується ним для провадження виробничої діяльності, колегія суддів зазначає наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного податкового повідомлення-рішення слугували висновки акту перевірки про зберігання позивачем пального в обсязі 11078,02 літри, придбаного відповідно до акцизної накладної №224 від 17.04.2020, в резервуарі за адресою Хмельницька область, Полонський район, с. Новоселиця, вул. Димніча 21 без отримання відповідної ліцензії.

Так, апелянт на спростування вказаних висновків перевірки зазначає, що під час фактичної перевірки посадовими особами контролюючого органу не перевірявся вміст пального у вказаному в акті резервуарі.

Крім того, під час апеляційного розгляду справи представник апелянта пояснив, що придбане, відповідно до договору поставки №140420-02 від 14.04.2020, укладеного з ТОВ "Агро Ойл ЮА", дизельне паливо в обсязі 11078,02 літрів після його отримання було розлите до паливних баків транспортних засобів, сільськогосподарської техніки та обладнання, загальний об`єм яких становить 12507 літрів, зокрема, трактора колісного New Holland Т7070, об`ємом баку 412 літрів, трактора колісного New Holland Т7060, об`ємом баку 410 літрів, трактора колісного New Holland Т6090, об`ємом баку 285 літрів, мобільної зерносушарки ТКМ-33, об`ємом основного паливного баку 1000 літрів, навісного обладнання (додатковий пересувний паливний бак) МЖТ-10 до мобільної зерносушарки ТКМ-33, об`ємом баку 10000 літрів та вантажного автомобіля DAF FT CF 75.310, об`ємом баку 400 літрів. Зазначені ємності відповідно до підпункту "г" абзацу 2 пункту 14.1.6 ПК України не є акцизним складом, а тому зберігання у них пального не потребує ліцензії.

Під час розгляду справи, представник позивача зазначив, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що на 01.04.2020 (початок звітного періоду, у якому придбане пальне) фактична кількість пального у позивача складала 79 914,25 літрів, а на 16.04.2020 (на дату, яка передувала придбанню 17.04.2020 палива) зазначене паливо використане», з огляду на наступне.

Так, апелянтом до матеріалів справи надані оборотно-сальдової відомості по рахунку 20 «Запаси» на 01 04 2020 згідно яких кількість пального, що обліковувалась становила 4 771.00 літрів (графа кількість), вартістю 79 914,25 гри. (графа дебет). Тобто, встановлюючи кількість пального, судом використано показники вартості, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку, що позивачем не надані первинні документи на підтвердження відсутності пального у панівних баках автомобілів на 16.04.2020 та неправильного висновку, що надані позивачем документи суд вважає неналежними доказами використання дизельного пального в об`ємі 79914,25 літрів в період з 01.04.2020 по 16.04.2020.

Колегія суддів зазначає, що докази і доказування - один із найважливіших інститутів адміністративного права. Адже саме з допомогою доказів суд з`ясовує дійсні правовідносини сторін, обставини, що мають значення для справи.

Суд зауважує, що докази - це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність оспорюваних обставин. Тобто доказом є не факт, не обставина, а фактичні дані.

Доказом є не факт, не обставина, а фактичні дані.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у справі, та інших обставин, які мають значення, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Достатність доказів визначається як наявність у справі такої сукупності зібраних доказів, яка викликає у суб`єкта доказування внутрішню переконаність у достовірному з`ясуванні наявності або відсутності обставин предмету доказування, необхідних для встановлення об`єктивної істини та прийняття правильного рішення у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, колегія суддів зазначає, що відповідачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано жодного доказу, що при винесення спірного податкового повідомлення-рішення, була встановлена відсутність у позивача спроможності розлити 17.04.2020 в баки сільськогосподарської та автомобільної техніки дизельне паливо.

Колегія суддів зауважує, що у відповідності до підпунктів 56.4. п. 56 Податкового кодексу України, обов`язок доведення правомірності нарахування або прийняття будь-якого іншого рішення контролюючим органом у судовому оскарженні встановлюється процесуальним законом.

Разом з тим, виходячи з матеріалів податкової перевірки, а саме акту від 28.08.2020 та пояснень директора ПСП «Ковпак», на які відповідач посилається як на підставу для прийняття оскаржуваного рішення, відповідач виходив з того, що більша половина поставленого пального була одразу запила в баки сільськогосподарської техніки, а затишок зберігався в резервуарі.

Водночас, колегія суддів наголошує, що подані позивачем докази зокрема подорожні листи від 01.04.2020, 02.04.2020, 03.04.2020 та завдання трактористу від 04.04.2020, підтверджують, що позивачем було перевезено на склад зерно кукурудзи у загальній кількості 420,04 тони, яке в подальшому перероблялось мобільною зерносушаркою з використанням пального, яке придбано 17.04.2020.

Також позивачем надано завдання трактористу від 16.04.2020, відповідно до якого позивачем переміщено додатковий пересувний паливний бак МЖТ-10 до мобільної зерносушарки ТКМ-33, об`єм баку 10000 літрів, до складу, на якому знаходилась зерносушарка та вищевказане зерно кукурудзи, безпідставність висновків податкового органу, з яким погодився суд першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що судом першої інстанції зроблено неправильний висновок, що додатковий пересувний паливний бак МЖТ-10 об`ємом у 10 000,00 літрів є окремим об єктом цивільних прав і, відповідно, мас інше функціональне призначення аніж зерносушарка, з огляду на наступне.

Як встановлено з матеріалів справи та досліджено під час апеляційного розгляду справи, згідно п. 2.1. договору оренди №26/03-20/К від 26.03.2020, на підставі якого позивач використовує вказане майно, об`єкт оренди буде використовуватись орендарем у своїй господарській діяльності відповідно до цільового призначення під час експлуатації мобільної зерносушарки.

Вказаний договір та його окремі положення недійсними не визнавались, тому на переконання суду апеляційної інстанції, правомірність договору оренди відповідає ст. 204 ЦК України.

Так, апелянт зазначає, що відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами, а тому додатковий пересувний паливний бак МЖТ-10 об`ємом у 10 000,00 літрів, не міг використовуватись позивачем з іншою метою, ніж та, що вказану у договорі оренди.

Так, при вивченні матеріалів справи, судом апеляційної інстанції встановлено, що вказаний паливний бак розміщений на колісній базі, тобто є пересувним.

Більше того, судова колегія звертає увагу, що під час апеляційного розгляду справи представником відповідача було надано фото аналогічного обладнання, з якого вбачається, що воно складається з бочки (баку), яка розміщена на колісній основі.

При цьому, матеріали справи не містять та відповідачем не надано жодного належного доказу того, що паливний бак МЖТ-10 розташований на певній споруді чи закріплений на конкретній території і не може пересуватись, як навісне обладнання до будь-якої техніки, та відповідає характеристикам, які визначені ст. 1, ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» для місця зберігання пального.

З огляду на викладене, позивач не міг подати заяву на отримання ліцензії для зберігання пального у вказаному обладнанні, тому що це обладнання не закріплене за конкретною територією та є пересувним.

Разом з тим, матеріалами справи також підтверджено, що позивачем надано завдання трактористу від 16.04.2020, відповідно до якого Приватним сільськогосподарським підприємством "Ковпак" переміщено додатковий пересувний паливний бак МЖТ-10 до мобільної зерносушарки ТКМ-33, об`єм баку 10000 літрів до складу, на якому знаходилась зерносушарка та вищевказане зерно кукурудзи.

З огляду на вищенаведені обставини, колегія суддів вважає, що суд безпідставно зробив висновок, що пересувний паливний бак, який перебуває у користування позивача, підпадає під визначення місця зберігання пального, передбаченого статтею 1 Закону №481/95-ВР, оскільки відповідно до вказаної статті місце зберігання пального - це місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування.

Згідно з п.п. г абз.2 п. 14.1.6 Податкового кодексу України, не є акцизним складом палившій бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої.

Таким чином, зберігання пального в паливних баках транспортних засобів/ технічному обладнанні/пристроях не потребує отримання ліцензії на право зберігання пального, оскільки дані резервуари не являються нерухомим майном та не мають чіткої прив`язки до місця (території) згідно з вищевказаним Законом №481.

Варто також зазначити, що як вбачається із відзиву на апеляційну скаргу ГУ ДПС у Хмельницькій області погодилось, що згідно пп «г» п 14. 1. 6 ПКУ не є акцизним складом паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої.

Також варто відмітити, що згідно п 14.1 .6'1 ПКУ не є акцизним складом пересувним:

транспортний засіб, що використовується суб`єктом господарювання, який не є розпорядником акцизного складу та платником акцизного податку, для переміщення на митній території України власного пального або спирту етилового для потреб власного споживання чи промислової переробки;

паливний бак транспортного засобу.

Отже, оскільки навісне обладнання (додатковий пересувний паливний бак) МЖТ-10 до мобільної зерносушарки ТКМ-33, об`єм баку 10000 літрів, не є акцизним складом пересувним, а тому колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку ліцензія на зберігання пальною не потрібна.

Крім того, на підтвердження того, що придбане пальне було одразу розлито до паливних баків транспортних засобів, сільськогосподарської техніки та обладнання, яке використовувалось для роботи техніки, що обробляла земельні ділянки, закінчувала збір урожаю 2019 року та здійснювали підготовку до зберігання урожаю кукурудзи 2019 року, якими користується ПСП «Ковпак», а також в іншій господарській діяльності підприємства, позивачем до матеріалів справи надано акт списання № 0004 від 17.04.2020, інвентиризаційний опис від 17.04.2020, відповідно до якого придбане пальне було розлито у паливні баки транспортних засобів та сільськогосподарської техніки, акти здачі-приймання робіт, які підтверджують, що з 18.04.2020 по 25.04.2020 позивачем виконувались роботи по сушці кукурудзи мобільною зерновою сушаркою та використано 8030 літрів дизельного палива, яке 17.04 2020 було розлито в додатковий пересувний паливний бак МЖТ-10 до мобільної зерносушарки ТКМ-33.

Однак, судом першої інстанції не надано належної оцінки вказаним доказам що свідчить про безпідставність висновків судуд першої інстанції.

Також, судом не враховано правову позицію висловлену Європейським судом з прав людини у рішеннях від 14.10.2011 року у справі «Щокін проти України» (заява №23759/03) та від 07.07.2011 року у справі «Серков проти України» (заява №39766/05) в яких ЄСзПЛ дійшов висновку, проте що, по-перше національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватного захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника-илатника податку, коли в його справі національне законодавство допускало неоднозначне трактування.

Таким чином, в даному випадку, доводи апеляційної скарги в повному обсязі спростовують висновки суду першої інстанції та дають правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно зі ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно ст. 317 КАС України підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; недоведеність обставин, що мають значення справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч. 1 ст. 139 КАС України).

Враховуючи, що за подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 7500 грн, а за подання апеляційної скарги - 11250 грн., то за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 18750 грн.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства "Ковпак" задовольнити повністю.

Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом Приватного сільськогосподарського підприємства "Ковпак" до Головного Управління ДПС у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення скасувати.

Прийняти постанову, якою адміністративний позов Приватного сільськогосподарського підприємства "Ковпак" до Головного Управління ДПС у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 28.09.2020 року № про застосування до Приватного сільськогосподарського підприємства "Ковпак" штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) в сумі 500 000,00 гривень.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління ДПС у Хмельницькій області на користь Приватного сільськогосподарського підприємства "Ковпак" понесені судові витрати за подання адміністративного позову та апеляційної скарги у розмірі 18750 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 06 липня 2021 року.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Курко О. П. Сторчак В. Ю.