Справа № 320/7231/20
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2021-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2021 року м. Київ № 320/7231/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної установи «Сумський слідчий ізолятор» про визнання протиправними та нечинними окремих положень наказу, визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач 1) та Державної установи «Сумський слідчий ізолятор» (далі - відповідач 2), в якому просить:

визнати протиправним та нечинним окреме положення нормативно-правового акту Міністерства юстиції України від 14.06.2019 №1769/5, яким затверджено Правила внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України в частині пункту 4 глави 2 розділу III Правил з підстав, що порушує право на приватність - є таким, що втручається в особисте життя та застосовується із дискримінаційним заходом до засуджених категорії довічного позбавлення волі, а отже суперечить конституційним принципам Основного Закону України;

визнати дії Міністерства юстиції України протиправними у зв`язку із застосуванням окремого положення нормативно-правового акта Міністерства юстиції України від 14.06.2019 №1769/5, яким затверджено Правила внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України в частині пункту 4 глави 2 розділу III Правил щодо застосування в камерах відеоспостереження та зобов`язати утриматись від вчинення здійснення в камерах жилих приміщень відеонагляд;

зобов`язати Міністерство юстиції України демонтувати в жилих приміщеннях камерного типу в установах виконання покарань - відеокамери;

визнати дії Державної установи «Сумський слідчий ізолятор» протиправними щодо здійснення цілодобового відеоспостереження в камерах жилих приміщень, де утримуються засуджені на довічне позбавлення волі та зобов`язати утриматись від вчинення дій;

зобов`язати Державну установу «Сумський слідчий ізолятор» знищити всю незаконно зібрану та зберігаючу інформацію позивача;

стягнути з Державної установи «Сумський слідчий ізолятор» моральну шкоду у сумі 81 000,00 грн., визнаючи її доцільною з огляду на розцінки сучасного життя в якості справедливої компенсації за понесені позивачем страждання і хвилювання та порушення його законних конституційних прав;

стягнути з Міністерства юстиції України моральну шкоду в розмірі 81 000,00 грн., визнаючи її доцільною з огляду на розцінки сучасного життя в якості справедливої компенсації за понесені позивачем страждання і хвилювання та порушення його законних конституційних прав.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він, як особа яка засуджена до покарання у вигляді довічного позбавлення волі, відбуває покарання в ДУ «Сумський слідчий ізолятор» під цілодобовим відеоспостереженням в приміщенні камери, що порушує особисті права та охоронювані законом інтереси позивача, оскільки нормативно-правовий акт Міністерства юстиції України від 14.06.2019 №1769/5, яким затверджено Правила внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України в частині пункту 4 глави 2 розділу III Правил щодо застосування в камерах відеоспостереження не відповідає вимогам Конституції України та Кримінально-виконавчого кодексу України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.11.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

В судовому засіданні 02.02.2021 протокольно закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник відповідача 1 заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки спірні Правила внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України розроблені та прийняті відповідачем 1 у відповідності до вимог та в порядку визначеним законодавством України, у зв`язку з чим просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Представник відповідача 2 подав відзив на позов, яким заперечував про задоволення позовних вимог так як, встановивши камеру відеоспостереження в камері №28 сектору максимального рівня безпеки, відповідач 2 забезпечив практичне виконання вимог Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України 14.06.2019 №1769/5, в частині забезпечення належного нагляду та контролю за поведінкою ув`язнених та засуджених, при цьому установа дотрималася основних вимог норм права, за яких кут огляду камери не охоплює санітарний вузол та душову. Як зазначено відповідачем 2, санітарний вузол відгороджений окремою конструкцією і не попадає в зону огляду відеокамери; для засуджених до довічного позбавлення волі є окрема душова, яка знаходиться в секторі максимального рівня безпеки в окремому приміщенні і не розташована безпосередньо в камері, тому всі свої потреби з миття ОСОБА_1 задовольняє в окремому приміщенні, в якому він має можливість роздягатися, камери відеоспостереження там не встановлено; роздягатись в камері №28 сектору максимального рівня безпеки позивач може безпосередньо біля спального місця, яке камера також не охоплює, дотримуючись при цьому норм приватності, у зв`язку із чим установою порушень прав позивача не допущено, внаслідок чого відсутні підстави для стягнення на користь останнього моральної шкоди.

Суд на підставі частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України перейшов до подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений 14.08.2004 року Апеляційним судом Харківської області за підпунктами 1, 6, 12 частини 2 статті 115, частини 4 статті 187, частини 1 статті 70 Кримінального кодексу України до довічного позбавлення волі, тимчасово перебуває у порядку статті 90 Кримінально-виконавчого кодексу України в Державній установі «Сумський слідчий ізолятор» (відповідно до статті 2 Закону України «Про попереднє ув`язнення» для забезпечення виконання вироку).

06.09.2019 позивача переведено з камери № 10 сектору максимального рівня безпеки до камери №28 нового сектору максимального рівня безпеки, який було відкрито для засуджених до довічного позбавлення волі. При цьому камера обладнана камерою відеоспостереження з цілодобовим спостереженням.

Оскільки позивач засуджений до довічного позбавлення волі, тимчасово перебуває в порядку статті 90 Кримінально-виконавчого кодексу України в державній установі «Сумський слідчий ізолятор», то на нього розповсюджується дія Кримінально-виконавчого кодексу України, Закону України «Про попереднє ув`язнення» та Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України 14.06.2019 №1769/5 (далі - Правила №1769/5).

Так, відповідно до пункту 1 глави 1 розділу 1 Правил №1769/5 ці Правила розроблені відповідно до Кримінального процесуального кодексу України, Кримінально-виконавчого кодексу України, Закону України «Про попереднє ув`язнення» та регулюють порядок й умови перебування у слідчих ізоляторах осіб, які тримаються під вартою, та окремих категорій засуджених.

Відповідно до пункту 4 глави 2 розділу III Правил №1769/5, для забезпечення належного нагляду та контролю за поведінкою ув`язнених і засуджених, а також інших осіб застосовуються технічні засоби нагляду і контролю.

Адміністрація СІЗО зобов`язана письмово ознайомити ув`язнених і засуджених під їх особистий підпис про застосування технічних засобів нагляду і контролю.

Забороняється використання відеокамер та портативних відеореєстраторів у лазнях, роздягальнях, душових і туалетних кімнатах, приміщеннях (камерах), у яких проводяться медичні обстеження (огляди) ув`язнених та засуджених, особистий обшук з роздяганням, та у кімнатах проведення тривалих побачень.

Кут огляду відеокамер, які встановлені у жилих приміщеннях та камерах, не повинен охоплювати санітарні вузли та душові.

Не погоджуючись із вказаними вимогами пункту 4 глави 2 розділу III Правил №1769/5, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Міністерство юстиції України у своїй діяльності керується Конституцією та Законами України, актами Президента України, Кабінету міністрів України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України.

За містом пункту 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 №228 (із змінами та доповненнями), (далі - Положення №228) Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, поміж іншого, у сфері виконання кримінальних покарань та пробації.

Відповідно до пунктів 2.2-5 та 2.2-7 Положення №228 основними завданнями Мін`юсту є забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації; контроль за дотриманням прав людини і громадянина, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінальних покарань, реалізацією законних прав та інтересів засуджених та осіб, узятих під варту.

Згідно з пунктом 4.8 Положення №228 Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань здійснює державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, а також інших органів, акти яких відповідно до законодавства підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, які виступають суб`єктами нормотворення, здійснюється відповідно до Указу Президента України від 03.10.1992 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади», Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 №731 (далі - Положення №731) та Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2005 №34/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.04.2005 за №381/10661.

Так, відповідно до пункту 2 Положення №731 державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер.

Процедуру скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів, занесених до державного реєстру нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади (далі - скасування рішення про державну реєстрацію), дату виключення з державного реєстру нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади (далі - державний реєстр) нормативно-правового акта, рішення про державну реєстрацію якого скасовано, опублікування рішення про скасування державної реєстрації, оскарження скасування рішення про державну реєстрацію визначає Порядок скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів, занесених до державного реєстру, зареєстрований Наказом Міністерства юстиції України від 31.07.2000 N32/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 31.07.2000 за N458/4679 (далі - Порядок №32/5).

Так, відповідно до пункту 3 Порядку №32/5 скасування рішення про державну реєстрацію застосовується до нормативно-правових актів, які пройшли державну реєстрацію в Міністерстві юстиції України або його територіальних органах, а також зареєстрованих нормативно-правових актів, визнаних судом незаконними або такими, що не відповідають правовому акту вищої юридичної сили, та нечинними.

Згідно з пунктом 4 Порядку №32/5 підставами для скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта є:

- виявлення обставин, що не були відомі органу державної реєстрації під час реєстрації нормативно-правового акта;

- набрання законної сили судовим рішенням про визнання нормативно-правового акта незаконним чи таким, що не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили повністю або в окремій його частині;

- одержання повідомлення від спеціально уповноваженого органу виконавчої влади з питань реалізації державної регуляторної політики про виявлення будь-якої обставини, визначеної у частині першій статті 25 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», або про припинення дії регуляторного нормативно-правового акта або окремих його положень відповідно до статті 28 цього Закону;

- одержання висновку Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Міністерства юстиції України, головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі про невідповідність нормативно-правового акта Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколам до неї та практиці Європейського суду з прав людини;

- виявлення порушень або недотримання вимоги пункту 16 Положення органом, що видав нормативно-правовий акт;

- інші обставини, що виникли після державної реєстрації нормативно-правового акта.

Пунктом 6 Порядку №32/5 передбачено, що перегляд зареєстрованого нормативно-правового акта з метою скасування рішення про його державну реєстрацію здійснюється органом державної реєстрації у разі надходження пропозицій від органів виконавчої влади, інших юридичних осіб, громадян та з власної ініціативи.

При надходженні пропозицій орган державної реєстрації їх аналізує, здійснює перегляд нормативно-правового акта, щодо якого надійшла пропозиція, на відповідність чинному законодавству станом на дату перегляду та приймає відповідне рішення залежно від результатів перегляду.

Наведене в сукупності свідчить про існування законодавчо передбаченої чітко визначеної процедури скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів, занесених до державного реєстру нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади.

Додатково суд звертає увагу, що відповідно до пункту 13 Положення №731 у державній реєстрації відмовляється, якщо нормативно-правовий акт:

а) не відповідає Конституції та законам України, іншим актам законодавства, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та

acquis communautaire; б ) видано з порушенням вимог законодавства або без урахування практики Європейського суду з прав людини, зокрема акт:

порушує чи обмежує встановлені законом права, свободи й законні інтереси громадян, підприємств, установ та організацій або покладає на них не передбачені законодавством обов`язки;

виходить за межі компетенції органу, що його видав;

містить норми, що призводять або можуть призвести до вчинення корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень;

не відповідає вимогам законодавства про мови;

суперечить установленому порядку ведення діловодства;

видано за наявності будь-якої з обставин, визначених у частині першій статті 25 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» (на підставі повідомлення Держпідприємництва);

в) не узгоджено із заінтересованими органами або не повідомлено про позицію уповноваженого представника від всеукраїнських профспілок, їх об`єднань та уповноваженого представника від всеукраїнських об`єднань організацій роботодавців щодо нормативно-правового акта, прийнятого міністерством та іншим центральним органом виконавчої влади з питань, що стосуються соціально-трудової сфери, та проведену роботу з врахування їх зауважень і пропозицій;

г) викладено з порушенням правил правопису та нормопроектувальної техніки;

д) не узгоджується з дорученням, даним органу, що видав акт.

Досліджуючи пункт 4 глави 2 розділу III Правил №1769/5 на невідповідність вимогам Конституції України та наявності норм, які обмежують права, свобода та законні інтереси позивача, що є підставою для скасування такого акта в частині, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про попереднє ув`язнення» від 30.06.1993 №3352-ХІІ, забезпечення порядку тримання під вартою осіб у місцях попереднього ув`язнення покладається на адміністрацію місць попереднього ув`язнення, яка діє відповідно до цього Закону та інших актів законодавства.

Частиною першою статті 6 Закону України «Про попереднє ув`язнення» передбачено, що особи, які перебувають у місцях попереднього ув`язнення, мають обов`язки і права, встановлені законодавством для громадян України, з обмеженнями, що передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частинами першою та другою статті 7 Закону України «Про попереднє ув`язнення» режим у місцях попереднього ув`язнення, тобто порядок і умови тримання осіб, взятих під варту, та нагляду за ними з метою забезпечення попереднього ув`язнення, встановлюється цим Законом та іншими нормативними актами. Основними вимогами режиму в місцях попереднього ув`язнення є ізоляція осіб, взятих під варту, постійний нагляд за ними і роздільне тримання їх у порядку, передбаченому статтею 8 цього Закону.

Крім того, відповідно до частини другої статті 11 Кримінально- виконавчого кодексу України установами виконання покарань є: арештні доми, кримінально виконавчі установи, спеціальні виховні установи (далі - виховні колонії), слідчі ізолятори у випадках, передбачених цим Кодексом.

Статтею 103 Кримінально-виконавчого кодексу України встановлено, що адміністрація колонії має право використовувати аудіовізуальні, електронні й інші технічні засоби для попередження втеч та інших кримінальних правопорушень, порушень встановленого законодавством порядку відбування покарання, отримання необхідної інформації про поведінку засуджених.

Адміністрація колонії зобов`язана повідомити засуджених про застосування технічних засобів нагляду і контролю.

Перелік технічних засобів нагляду і контролю та порядок їх використання визначаються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Так, на виконання вказаних функцій та відповідно до Конституції України, Закону України «Про попереднє ув`язнення» та Кримінально-виконавчого кодексу України, Міністерством юстиції України прийнято Правила внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 14.06.2019 №1769/5, та зареєстровано їх в Міністерстві юстиції України 18.06.2019 за №633/33604 (із змінами).

Як вже зазначалось, пункт 4 глави 2 розділу III Правил №1769/5 визначає, що для забезпечення належного нагляду та контролю за поведінкою ув`язнених і засуджених, а також інших осіб застосовуються технічні засоби нагляду і контролю.

Адміністрація СІЗО зобов`язана письмово ознайомити ув`язнених і засуджених під їх особистий підпис про застосування технічних засобів нагляду і контролю.

Забороняється використання відеокамер та портативних відеореєстраторів у лазнях, роздягальнях, душових і туалетних кімнатах, приміщеннях (камерах), у яких проводяться медичні обстеження (огляди) ув`язнених та засуджених, особистий обшук з роздяганням, та у кімнатах проведення тривалих побачень.

Кут огляду відеокамер, які встановлені у жилих приміщеннях та камерах, не повинен охоплювати санітарні вузли та душові.

В обґрунтування наявності підстав для визнання нечинним вказаний пункт Правил №1769/5 позивач посилається на його невідповідність вимогам Конституції України, як такого, що порушує особисті права та охоронювані законом інтереси позивача на приватне життя.

Так, відповідно до Рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 Справа № 1- 9/2012 «особистим життям фізичної особи є її поведінка у сфері особистісних, сімейних, побутових, інтимних, товариських, професійних, ділових та інших стосунків поза межами суспільної діяльності...»

Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі України: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше.

Конституційний Суд України виходить з того, що неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними, і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб.

Інформацією про фізичну особу є відомості чи сукупність відомостей про таку особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована (частина перша статті 11 Закону України «Про інформацію»).

За порядком доступу інформація поділяється на відкриту та з обмеженим доступом (частина перша статті 20 Закону України «Про інформацію»).

Відкритою є будь-яка інформація, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом (частина друга статті 20 Закону України «Про інформацію»). Зокрема, відкритою є публічна інформація, крім випадків, встановлених законом, яка відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених законом (частина перша статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом (частини 1,2 статті 21 Закону України «Про інформацію»).

До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження (частина друга статті 11 Закону України «Про інформацію»). Конституційний Суд України в абзаці першому пункту 1 резолютивної частини Рішення від ЗО жовтня 1997 року № 5-зп відніс до конфіденційної інформації про фізичну особу, крім вказаної, ще й відомості про її майновий стан та інші персональні дані.

Таким чином, Конституційний Суд України вважає, що перелік даних про особу, які визнаються як конфіденційна інформація, не є вичерпним.

Як зазначалось, ОСОБА_1 перебуває в ДУ «Сумський слідчий ізолятор» в порядку статті 90 Кримінально-виконавчого кодексу України для забезпечення виконання вироку (відповідно до статті 2 Закону України «Про попереднє ув`язнення»).

Як зазначено відповідачем 2 та не заперечується позивачем, останнього письмово ознайомлено про застосування технічних засобів нагляду і контролю.

За посиланням відповідача 2, кут огляду відеокамери, встановленої у камері №28 сектору максимального рівня безпеки не охоплює санітарний вузол та душову.

Таким чином, встановивши камеру відеоспостереження в камері №28 сектору максимального рівня безпеки, державна установа «Сумський слідчий ізолятор» забезпечила практичне виконання вимог Правил №1769/5 в частині забезпечення належного нагляду та контролю за поведінкою ув`язнених та засуджених, при цьому установа дотрималася основних вимог норм права, за яких кут огляду камери не охоплює санітарний вузол та душову. Так, санітарний вузол відгороджений окремою конструкцією і не попадає в зону огляду відеокамери.

Як зазначено відповідачем 2, для засуджених до довічного позбавлення волі є окрема душова, яка знаходиться в секторі максимального рівня безпеки в окремому приміщенні і не розташована безпосередньо в камері, тому всі свої потреби з миття ОСОБА_1 задовольняє в окремому приміщенні, в якому він має можливість роздягатися, камери відеоспостереження там не встановлено. Роздягатися в камері №28 сектору максимального рівня безпеки ОСОБА_1 може безпосередньо біля спального місця, яке камера також не охоплює, дотримуючись при цьому норм приватності.

З приводу тверджень позивача, що адміністрація ДУ «Сумський слідчий ізолятор» розкриває та поширює конфіденційну інформацію про нього, вчиняючи дії, спрямовані на те, щоб зробити цю інформацію більш доступною широкому колу осіб, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею.

Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до норм Порядку використання технічних засобів нагляду і контролю у виправних та виховних колоніях Державної кримінально-виконавчої служби України (Правила №2025/5) в установі діє центр спостереження - окреме приміщення з обмеженим доступом, оснащене системами нагляду і контролю, де персонал виправної/виховної колонії здійснює спостереження за станом систем сигналізації, відеоспостереження, контролювання доступу та інших систем нагляду і контролю.

Система відеоспостереження забезпечує дистанційне візуальне спостереження за об`єктами виправної/виховної колонії, поведінкою засуджених, порядком несення служби персоналом виправної/виховної колонії.

Згідно з пунктом 7 розділу VII Порядку №2025/5 доступ персоналу виправної/ виховної колонії до роботи з відео- та аудіоінформацією, яка надходить від технічних засобів нагляду і контролю, реалізується за допомогою програмних та апаратних засобів обмеження доступу (паролі, захищені протоколи обміну тощо), захищених від несанкціонованого втручання у канали передачі цієї інформації. Право доступу до роботи з відео- та аудіоінформацією, яка надходить від технічних засобів нагляду і контролю, має персонал виправної/виховної колонії відповідно до розподілу посадових обов`язків.

Таким чином, основними функціями нагляду та безпеки є забезпечення безпеки персоналу СІЗО, ув`язнених (засуджених), цілодобовий контроль за їх поведінкою, виконання внутрішнього розпорядку дня, використання з цією метою технічних засобів проведення перевірок наявності та інших заходів реагування на зміни ситуації в установі.

Водночас, в матеріалах справи відсутні докази того, що посадові особи відповідача поширювали відносно ОСОБА_1 конфіденційну інформацію стосовно питань, про які вони могли дізнатися лише здійснюючи постійне спостереження за позивачем в усіх, без винятку, місцях камери.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що спірні Правила №1769/5 в цілому і в частині розроблені та прийняті відповідачем 1 відповідно до вимог та в порядку визначеним чинним законодавством України, у зв`язку із чим суд не вбачає неправомірності дій чи бездіяльності Міністерства юстиції України при прийнятті Правил №1769/5.

У зв`язку із викладеним, відповідачем 2 правомірно, на виконання вимог Правил №1769/5 здійснюється цілодобове відеоспостереження в камерах жилих приміщень, де утримуються засуджені на довічне позбавлення волі, а відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають.

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 72-77, 90, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя В.П. Шулежко