Справа № 500/112/21
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2021-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2021 рокуЛьвівСправа № 500/112/21 пров. № А/857/8478/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Шевчук С.М., Шинкар Т.І.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Дарморіс Оксани Маркіянівни на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року (ухвалене головуючою-суддею Чепенюк О.В. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Тернополі) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 (далі - в/ч НОМЕР_2 , відповідач) щодо невиплати грошової компенсації за неотримане речове майно та стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 10193,46 грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 15.03.2021 у задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги її довірителя повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що право на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно у військовослужбовця, який звільнений у запас з правом носіння військової форми одягу, виникає лише після звільнення такого військовослужбовця і у випадку неотримання ним речового майна, що є різними у часі етапами реалізації такого права і звернення позивача за грошовою компенсацією за неотримане речове майно необмежене у часі і може бути реалізоване ним у будь-який час після звільнення. Крім того, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Відповідач не скористався своїм правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України (далі - ЗСУ) та наказом командувача Сухопутних військ ЗСУ №412 від 24.07.2013 звільнений у запас за п.«б» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 (далі Закон №2232-XII) з правом носіння військової форми одягу.

Наказом командира в/ч НОМЕР_3 №186 від 18.10.2013 ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Бережанського ОРВК Тернопільської області.

Зі змісту вищевказаного наказу вбачається, що з 01 по 18 жовтня 2013 року позивачу виплачено премію у розмірі 90% в сумі 454,65 грн, надбавку за виконання особливо-важливих завдань у розмірі 50% в сумі 388,02 грн, процентну надбавку за роботу з таємними документами у розмірі 15% в сумі 75,77 грн, додаткову грошову винагороду у розмірі 40% в сумі 677,79 грн та вихідну допомогу при звільненні в сумі 34060,13 грн.

З довідки №3 про вартість речового майна, що підлягає видачі при звільненні в запас (відставку) видно, що позивачем було отримано речове майна, вартість якого становить 10193,46 грн.

18.08.2016 позивач звернувся до командира в/ч НОМЕР_2 з листом щодо виплати йому компенсації за неодержане речове майно, на який отримав відповідь про відсутність на даний час у в/ч НОМЕР_2 грошового та речового забезпечення на погашення заборгованостей. Також повідомлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №178 від 16.03.2016 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Держаної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» (далі Постанова №178) 26.05.2016 начальнику тилу оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » було відправлено службовий лист за №2462 про заборгованість по грошовій компенсації за речове майно на загальну суму 10193,46 грн.

25.01.2019 та 05.11.2020 позивач повторно звертався до в/ч НОМЕР_2 із заявами про виплату йому грошової компенсації за неотримане речове майно.

У відповідях на його звернення в/ч НОМЕР_2 посилалася на Указ Президента України №405/2014 від 03.04.2014, відповідно до якого кошти виділені на речове забезпечення в повному обсязі спрямовувались на закупівлю речового майна для підрозділів, які виконували завдання в районах проведення антитерористичної операції, що унеможливило виконання статті 28 постанови Кабінету Міністрів №1444 від 28.10.2004, якою затверджено Положення про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань у мирний час (далі Положення №1444). Також вказувалось на те, що Бюджетний кодекс України не передбачає проведення виплат за простроченні зобов`язання компенсації вартості за неодержане речове майно. Постановою №178 унормовано отримання грошової компенсації вартості за неодержане речове майно у разі звільнення військовослужбовця з військової служби. Щодо військовослужбовців, звільнених з військової служби до набрання чинності цієї постановою, Законом України «Про Державний бюджет України» було установлено, що норму ст.91 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон №2011-XII) застосувати у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів державного соціального страхування.

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду через свого представника із зазначеним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Закон №2011-XII (у редакції, чинній на момент звільнення позивача з військової служби), не передбачав права для військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, на отримання грошової компенсації замість речового майна, а п.27 Положення не підлягав застосуванню у цій частині, оскільки суперечив нормам цього Закону.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, суд першої інстанції дійшов з неповним їх з`ясуванням, неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 цього Кодексу передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до абз.1ст.11 Закону №2011-XII, законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Абзацом другим пункту першого статті 91 Закону №2011-XII визначено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Положенням №1444 врегулювано порядок речового забезпечення військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів Збройних Сил та інших військових формувань, а також військових ліцеїстів у мирний час (в редакції чинній станом на час звільнення зі служби).

Відповідно до п.4 Положення №1444, речове майно відпускається військовим частинам у порядку, встановленому Міноборони та іншими центральними органами виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування, відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України норм забезпечення речовим майном військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час (далі - норми забезпечення речовим майном військовослужбовців), а також відповідно до затверджених Міноборони та іншими центральними органами виконавчої влади норм утримання цього майна на одного військовослужбовця (працівника) у військових частинах або на одне ліжко в лікувальних закладах.

Згідно п.27 Положення№1444, військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.

У разі звільнення у запас військовослужбовцю видається речовий атестат, який додається до особової справи. Якщо протягом 12 місяців після звільнення військовослужбовець буде призваний із запасу, до його забезпечення зараховується раніше отримане речове майно.

Положення №1444 втратило чинність 04.03.2016.

Тобто, на момент звільнення позивача з військової служби Положення №1444було чинним та підлягало застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до абз.1, 3 п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента №1153/2008від 10.12.2008, в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби (далі - Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до п.п.3.1.12 Порядку відпуску речового майна військовим частинам та застосування норм забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України речовим майном у мирний час, затвердженого наказом Міністра оборони України №45 від 31.01.2006, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.02.2006 за №125/11999 (в редакції чинній станом на час звільнення зі служби), грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про одержання грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі (додаток 4), яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.

Аналізуючи вищевикладене, а також п.27 Порядку №1444 (в редакції, чинній на момент звільнення позивача з військової служби), колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на грошову компенсацію замість неотриманого речового майна.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що п.27 Порядку №1444 визначено, що військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що Порядком №1444 не визначено строку, протягом якого військовослужбовці після звільнення повинні звернутися за отриманням грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

З матеріалів справи видно, що згідно витягу з наказу командира військової частини-польова пошта НОМЕР_3 (по стройовій частині) №186 від 18.10.2013 начальника відділення зберігання озброєння та техніки капітана ОСОБА_1 звільнено наказом командира з 24.07.2013 та 18.10.2013 виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Бережанського ОРВК Тернопільської області.

Одночасно з виключенням із списків особового складу військової частини, з позивачем проведено остаточний розрахунок, що включає премію, надбавку за виконання особливо-важливих завдань, процентну надбавку за роботу з таємними документами, додаткову грошову винагороду, вихідну допомогу, грошову допомогу на оздоровлення.

Як встановлено з витягу з наказу №186 від 18.10.2013, питання щодо виплати позивачу грошової компенсації вартості за недоотримане речове майно вирішено не було.

Колегія суддів зазначає, що факт існування заборгованості підтверджується наявними у справі доказами, серед яких довідка №3 про вартість речового майна, що підлягає видачі при звільненні в запас (відставку) капітана ОСОБА_1 за п.«б» ч.6 ст. 26 Закону №2232-XII, з правом носіння військової форми одягу, у якій вказана сума компенсації 10193,46 грн.

При цьому, апелянтом розмір суми компенсації за речове майно, вказане у довідки №3, виданій на підставі наказу №186 від 18.10.2013 та яке підлягало видачіпозивачу, не заперечує.

Суд зазначає, що механізм реалізації військовослужбовцями гарантованого їм частиною першою статті 91 Закону №2011-XII права Кабінетом Міністрів України був визначений лише з набранням чинності 22.03.2016 Постанови №178, якою затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Таким чином, порядку, який би безпосередньо регулював механізм здійснення виплати військовослужбовцям грошової компенсації за неотримане речове майно на час звільнення позивача у запас Кабінетом Міністрів України, прийнято не було.

Проте в спірних правовідносинах наведені обставини не можуть бути підставою для відмови в реалізації суб`єктивного права військовослужбовця, що гарантоване йому статтею 91 Закону №2011-XII.

Суд враховує, що гарантоване статтею 91 Закону №2011-XII право військовослужбовця на отримання речового майна або компенсації його вартості є майновим правом, яке підпадає під дію статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Суханов та Ільченко проти України» від 26.06.2014 (заяви №68385/10 та №71378/10, п.53, 55) зазначив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар.

У пунктах 54-55 указаного рішення ЄСПЛ визнав, що відмова держави здійснити певні дії, від яких залежить можливість отримання особою гарантованих їй національним законодавством виплат або зволікання з їх вчиненням, що тримає зацікавлену особу в невизначеності, становить втручання в право, передбачене статтею 1 Першого протоколу.

У рішенні в справі «Будченко проти України» від 24.04.2014 (заява №38677/06, п.38-39) ЄСПЛ зазначив про те, що відмова держави в задоволенні гарантованих чинним законодавством вимог майнового характеру з підстав відсутності механізму реалізації відповідного законодавчого положення становить втручання в право особи за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Таким чином, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ держава не може відмовляти в здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає, та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання, що мало місце у випадку спірних правовідносин.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 по справі №825/3519/15-а та від 18.10.2019 по справі № 815/1053/16, яка в силу положень ч.5 ст.242 КАС України має бути врахована при розгляді цієї справи.

Отже, позивач на момент виключеннязі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення, відповідав умовам, необхідним для виплати йому грошової компенсації за невикористане речове майно і чинне законодавство передбачало можливість здійснення виплати цієї компенсації. У свою чергу відповідачем не забезпечено позивачу реалізацію його прав, гарантованих Законом №2011-XII та Положенням №1444, навіть після звільнення зі служби.

Колегія суддів критично оцінює посилання відповідача на положення Порядку №178, оскільки постанова Уряду, якою такий був затверджений, набрала чинності після звільнення позивача зі служби та виключення зі списків військової частини і всіх видів забезпечення.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_4 нездійснення розрахунку та стягнення на його користь грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 10193,46 грн є обґрунтованими, а тому позов слід задовольнити.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Дарморіс Оксани Маркіянівни задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 березня 2021 року скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_6 ) грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 10193 (десять тисяч сто дев`яносто три) гривні 46 копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ,код ЄДРПОУ - НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_6 ) сплачений судовий збір в розмірі 2286 (дві тисячі двісті вісімдесят шість) гривень00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. М. Шевчук
Т. І. Шинкар