Справа № 520/2844/21
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2021-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2021 р. Справа № 520/2844/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Калиновського В.А. , Макаренко Я.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.04.2021, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 06.04.21 по справі № 520/2844/21

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області третя особа Первомайський міськрайонний суд Харківської області

про скасування наказу,зобов`язання провести нарахування і виплату доплати до посадового окладу судді,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , у порядку адміністративного судочинства (з урахуванням уточнень) заявив вимоги про:

- скасування наказу ТУ ДСА України в Харківській області від 25.01.2021р. №01-06/07 в частині судді Первомайського міськрайонного суду Харківської області ОСОБА_1 ;

- зобов`язати провести з 01.01.2021р. нарахування і виплату судді Первомайського міськрайонного суду Харківської області ОСОБА_1 доплати до посадового окладу судді у розмірі 30% посадового окладу на підставі ч.5 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", включаючи нарахування на вказану частину суддівської винагороди;

- допущення судового рішення до негайного виконання в розмірі присуджених виплат за один місяць;

- зобов`язання відповідача у порядку ч.1 ст.382 КАС України подати звіт про виконання рішення суду відносно заявлених позовних вимог.

В обгрунтування позовних вимог зазначав, що усупереч закону адміністративним органом протиправно було зменшено розмір оплати праці професійного судді (суддівської винагороди) за складовою доплата за вислугу років.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.04.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, третя особа Первомайський міськрайонний суд Харківської області про скасування наказу,зобов`язання провести нарахування і виплату доплати до посадового окладу судді - залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувате вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що суд першої інстанції при мотивуванні свого рішення зазначав, що підставою для відмови в позові є те, що редакція нині діючої ч.10 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», якій він нібито дав власне тлумачення, є чіткою до сприйняття та розуміння, не створює розумних підстав для виникнення будь-яких очікувань чи сподівань, зокрема, у його випадку, відносно її не застосування.

Також судом було зазначено про те, що його посилання на рішення Конституційного суду України №11-р/2018 по справі №1-7/2018(4062/15) від 04.12.2018 року (далі - Рішення КСУ №11-р/2018 від 04.12.2018 року) у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» не має правової підстави, оскільки відсутнє законодавче обгрунтування для поширення вказаного рішення на ч.10.ст.135 Здкону, оскільки рішення Конституційного Суду України стосувалося ч.10 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», тобто не може бути застосовано в моєму випадку, як таке, що стосуються іншого закону.

Щодо визначення судом відсутності підстав для поширення дії Рішення КСУ №11-р/2018 від 04.12.2018 року на випадок застосування ч.10 ст.135 Закону, зазначає, що вказане рішення дійсно має виключно ретроспективний характер, тобто поширюється на правовідносини, які склалися після його прийняття, однак категорично не погоджуюся, що норми вказаного рішення не можна застосувати до ч.10 ст. 135 Закону, оскільки ці норми не були предметом спору під час конституційного провадження.

Звертає увагу, ч.10. ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» є ідентичними ч.10 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року, яка набула чинності 30.09.2016 року, а саме: «Суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу». Сам Конституційний суд України у абзацах другому та третьому пункту 7 мотивувальної частини рішення №4-рп/2016 від 08 червня 2016 року у справі №1-8/2016 за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п`ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та положень пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці) дав чітке до сприйняття і розуміння, текстуально викладене у спосіб, що виключає множинне тлумачення регулювання даної ситуації: «Конституційний Суд України зауважує, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є «обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені» (частина друга статті 150 Конституції України). Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Основного Закону України). Таким чином, Верховна Рада України, приймаючи Закон порушила частину другу статті 8, частину другу статті 150 Конституції України».

На думку позивача, в контексті даної справи, відповідач міг здійснити обмеження його прав на належну суддівську винагороду виключно у судовому порядку, спочатку повідомивши про це голову суду та згодом пред`явивши відповідний позов і за його наслідками він лише б виконував відповідне рішення суду, яке набуло чинності.

Відповідач надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначає про те, що Указом Президента України від 18.10.2013 за №571/2013 ОСОБА_1 ч був призначений строком на п`ять років на посаду Первомайського міськрайонного суду Харківської області. До штату суду був зарахований 04.11.2013 року.

Відповідно до частини 10 статті 135 Закону України від 02.06.2016 № 1402-УІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон) суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Вказує, що так як зазначено у статті 52 Закону суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу позивача звертає увагу, на те, що здійснення правосуддя передбачає можливість судді здійснювати визначені процесуальним законом процедури судочинства, в тому числі розглядати і вирішувати судові справи. Отже, оскільки позивач був призначений на посаду терміном на п`ять років, то починаючи з жовтня 2018 року останній не наділений повноваженнями здійснювати правосуддя, а таким чином у ТУ ДСА України у Харківській області відсутні правові підстави для нарахування та виплати судді Коломацького районного суду Харківської області ОСОБА_1 доплати до посадового окладу за вислугу років.

Видатки на утримання судів визначаються з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Пунктом 2 частини першої статті 7 Бюджетного кодексу України визначено принцип збалансованості Державного бюджету України, відповідно до якого повноваження на здійснення витрат бюджету мають відповідати обсягу надходжень бюджету на відповідний бюджетний період.

Суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Згідно з частиною четвертою статті 48 БК України зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов`язань не здійснюються.

Отже, ТУ ДСА України у Харківській області як розпорядник коштів нижчого рівня має правові підстави щодо прийняття акту індивідуальної дії стосовно нарахування та виплати доплати до посадового окладу судді за вислугу років.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що Указом Президента України від 18.10.2013р. №571/2013 заявника було призначено на посаду судді Первомайського районного суду Харківської області, де заявник обіймає штатну посаду судді і досі.

04.11.2020р. Головою Первомайського міськрайонного суду Харківської області було видано наказ №02-03/75, яким заявникові установлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу з 04.11.2020р.

Станом на 01.01.2021р. заявник знаходиться у процедурі призначення на посаду судді після закінчення повноважень за Указом Президента України від 18.10.2013р. №571/2013.

25.01.2021р. відповідачем, ТУ ДСА України в Харківській області від 25.01.2021р. №01-06/07 було видано наказ, п.1 якого стосується і заявника - судді Первомайського міськрайонного суду Харківської області ОСОБА_1 в частині припинення виплати з 01.01.2021р. доплат до посадового окладу як судді, що не здійснює правосуддя.

Стверджуючи про протиправність діяння адміністративного органу з приводу нарахування і виплати суддівської винагороди не у повному обсязі в частині доплати до посадового окладу судді, заявник ініціював даний спір.

Залишаючи позовні вимоги без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що суб`єктом владних повноважень подані докази належного і вірного виконання імперативних приписів ч.10 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у спосіб видання оскаржуваного наказу відносно судді, котрий не здійснює правосуддя унаслідок завершення повноважень професійного судді за Указом Президента України від 18.10.2013р. №571/2013.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про залишення позову без задоволення з наступних підстав.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

Частиною другою статті 19 Конституції України викладено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, ч.1 ст.68 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ст.43 Конституції України).

Насамперед, суспільні відносини з приводу проходження публічної служби професійним суддею унормовані, приписами ст.ст. 126-1301 Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись нормами Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про відпустки» тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті публічної служби на посаді професійного судді.

Отже, колегія суддів звертає увагу, що у разі існування суперечностей (колізій) між нормами спеціального акту права - Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та інших суміжних актів законодавства, перевагу (пріоритет) у застосуванні слід віддавати саме приписам Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до ст.130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною 1 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.2 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Положеннями п.2 ч.3 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено базовий розмір посадового окладу судді, який становить для судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до ч.5 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, з доцільним зазначити, що відповідно до ч.10 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Отже, положення ч.10 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є чіткими до сприйняття і розуміння, текстуально викладені у спосіб, котрий виключає множинне тлумачення, не створюють розумних підстав для виникнення будь-яких очікувань чи сподівань.

Щодо критерію законності суб`єкта владних повноважень (як у формі рішення, так і у формі діяння) викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України випливає, що суб`єкт владних повноважень повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

Реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Дослідивши матеріали справи у обсязі необхідному для правильного вирішення справи по суті, колегією суддів встановлено, що у ході розгляду справи суб`єктом владних повноважень подані докази належного і вірного виконання імперативних приписів ч.10 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у спосіб видання оскарженого наказу відносно судді, котрий не здійснює правосуддя унаслідок завершення повноважень професійного судді за Указом Президента України від 18.10.2013р. №571/2013.

Факт порушення суб`єктивного права та інтересу заявника з боку Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області у формі винесення наказу №01-06/07 від 25.01.2021 року "Про припиненя виплати доплати в частині судді ОСОБА_1 " не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду справи як у суді першої інстанції, так і під час перегляду судового рішення в суді апеляційної інстанції.

При вирішенні справи по суті, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), тому надав оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.

Щодо посилання заявника на рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018р. №1-7/2018 (4062/15) колегія суддів наголошує, що предметом конституційного провадження був не Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016р. №1402-VIII (ч.9 ст.135 якого і була застосована Територіальним управлінням у спірних правовідносинах), а частини третя, десята ст.133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010р. №2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015р. №192-VIII, тобто інший акт права.

Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018р. №11-р/2018 справа №1-7/2018 (4062/15) містить приписи про: 1) визнання такою, що не відповідає Конституції України частини статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII. Вказане положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат"; 2) визнання такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним), положень частини десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, за яким "суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу", для цілей застосування окремих положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII зі змінами, а саме:

- частини першої статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду;

- частини восьмої статті 56, частин першої, другої статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації;

- частини третьої статті 82, частин шостої, сьомої статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.

Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що відсутні правові підстави для поширення дії рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018р. №11-р/2018 справа №1-7/2018 (4062/15) на випадок застосування положень ч.9 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016р. №1402-VIII.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, аналізуючи наведені норми права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії суб`єкта владних повноважень у спосіб видання оскаржуваного наказу відносно судді, котрий не здійснює правосуддя є правомірними та обґрунтованими, отже, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано відмовив у задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.04.2021 року по справі № 520/2844/21 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.04.2021 по справі № 520/2844/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський Я.М. Макаренко