Справа № 140/5350/21
Суддя: Мачульський Віктор Володимирович
Дата ухвалення: 2021-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2021 року ЛуцькСправа № 140/5350/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Мачульського В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі ГУНП у Волинській області, відповідач) про визнання протиправним дій, щодо відмови в задоволенні рапорту від 19.04.2021 про увільнення його від виконання службових обов`язків у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду протиправними та зобов`язати вчини дії, прийняти наказ, яким увільнити його від виконання службових обов`язків у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 12.04.2021 він призначений на посаду дільничного офіцера поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Луцького районного управління поліції ГУНП у Волинській області, звільнивши його з посади старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Нововолинського відділення поліції Володимир-Волинського відділу поліції ГУНП у Волинській області.

19 квітня 2021 року він направив на адресу ГУНП у Волинській області рапорт на ім`я начальника ГУНП у Волинській області з проханням увільнити його від виконання службових обов`язків у зв`язку з проходженням військової служби за контрактом. Даний рапорт відповідач отримав 20 квітня 2021 року.

Листом від 05.05.2021 за № 1572/04/12/1-2021, відповідач фактично відмовив у задоволенні рапорту, зазначивши, що Законом України «Про Національну поліцію» не визначено поняття «увільнення від виконання функціональних та посадових обов`язків» однак передбачено звільнення зі служби в поліції. Також, у даному листі відповідачем вказано, що за своїм юридичним змістом поняття «увільнення від виконання службових обов`язків» не означає, що особа може працювати одночасно на двох місцях роботи.

Позивач вважає, дії відповідача протиправною (а.с.1-3).

Ухвалою судді від 11 червня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) (а.с.17).

У відзиві на позов за №309/26/01-2021 від 17.06.2021 представник відповідача позовні вимоги не визнала, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування цієї позиції вказує на те, що увільнення від виконання службових обов`язків в органах поліції неможливе, зважаючи на те, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, як це встановлено Законом України «Про Національну поліцію». Відповідно особа не може працювати одночасно на двох місцях роботи, також встановлення гарантій щодо збереження місця роботи, посади і середнього заробітку не означає встановлення винятків із законодавчої заборони суміщення певних видів діяльності, в даному випадку, заборони суміщати службу в поліції та військової служби за контрактом.

Вважає, що служба в поліції не може суміщатись із проходженням військової служби за контрактом, що відповідно встановлює заборону увільнення від виконання службових обов`язків, тому позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими що суперечать нормам законодавства, що регулює діяльність органів поліції.

Також, посилання позивача, при обґрунтуванні своїх позовних вимог на Кодекс законів про працю України є невірним застосуванням норм права у зв`язку із тим, що такий орган виконавчої влади як поліція має спеціальний статус, а тому регулюється виключно нормами спеціального законодавства в частині прийняття, переміщення та звільнення осіб зі служби.

З урахуванням наведеного представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (а.с.24-27).

Інших заяв по суті справи від сторін не надходило.

Сторони скористались своїм правом щодо подачі заяв по суті справи.

Відповідно до положень статей 257, 262 КАС України, суд розглянув адміністративну справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи та матеріали на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та такими, що підлягають до задоволення, з наступних мотивів та підстав.

Частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Пунктом 2 та пунктом 17 частини 1 статті 4 КАС України визначено, що публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Судом встановлено, що наказом ГУНП у Волинській області від 12.02.2021 № 43 о/с, ОСОБА_1 призначений на посаду дільничного офіцера поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Луцького районного управління поліції ГУНП у Волинській області.

19.04.2021 позивач подав до начальника ГУНП у Волинській області рапорт з проханням увільнити його від виконання службових обов`язків у зв`язку з проходженням військової служби за контрактом (а.с.11).

Листом від 05.05.2021 № 1572/04/12/1-2021, відповідач відмовив позивачу в задоволенні його рапорту посилаючись на те, що Законом України «Про Національну поліцію» не визначено поняття «увільнення від виконання функціональних та посадових обов`язків», однак передбачено звільнення зі служби в поліції. Одночасно зазначаючи, що за своїм юридичним змістом поняття «увільнення від виконання службових обов`язків» не означає, що особа може працювати одночасно на двох місцях роботи (а.с.12-13).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірних правовідносин, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон України № 580-VIII), та іншими нормативно-правовими актами.

Законом України № 580-VIII визначено правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону № 580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Згідно з частиною 1 статті 59 Закону вищевказаного Закону служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Статтею 66 Закону № 580-VIII визначено, що поліцейський не може під час проходження служби займатися іншою оплачуваною діяльністю, крім науково-педагогічної, наукової або творчої.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем 22.03.2019 року укладено контракт з Міністерством оборони України про проходження військової служби у Збройних силах України на посаді осіб сержантського та старшинського складу.

Отже, під час дії вищевказаного контракту ГУНП у Волинській області наказом від 12.02.2021 № 43 о/с призначено ОСОБА_1 на посаду дільничного офіцера поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Луцького районного управління поліції ГУНП у Волинській області.

Даний наказ є чинним, та у встановленому законному порядку не був змінений чи скасований.

В силу приписів статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-ХІІ (надалі - Закон України №2232-ХІІ) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (частина друга статті 2 Закону України №2232-ХІІ).

Згідно зі статтею 39 Закону України №2232-ХІІ громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України "Про освіту", частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».

Частиною 6 статті 7 КАС України визначено, шо у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Проаналізувавши норми Закону України «Про Національну поліцію», який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, та Порядок проходження служби в Національній поліції України, суд дійшов висновку, що ним не врегульовано питання звільнення зі служби в поліції внаслідок прийняття на військову службу за контрактом, а тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати аналогію закону, зокрема норми Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Щодо дії до теперішнього часу особливого періоду, суд враховує позицію Верховного Суду, висловлену у постановах від 19.11.2019 у справі №812/452/17, від 12.12.2018 у справі № 818/437/17, що особливий період в Україні, розпочався з виданням 18 березня 2014 року виконуючим обов`язки Президента України Указу «Про часткову мобілізацію». Разом з тим, закінчення періоду мобілізації, у свою чергу, не є самостійною підставою для припинення особливого періоду та в проміжках між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся. Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

Таким чином, особливий період в Україні, зберігається й досі, а тому, гарантії передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України, діють у повній мірі та стосуються будь-яких осіб, які призвані на військову службу протягом особливого періоду.

У вищевказаній статті прямо зазначено, шо гарантія стосується будь-кого, незалежно від підпорядкування та форми власності підприємства, установи чи організації, а обмеження застосування цієї норми стосується осіб, які займали виборні посади в органах місцевого самоврядування та строк повноважень яких закінчився. Виключень для поліцейських статтею 119 КЗпП України не передбачено.

Верховний Суд у Постанові від 19.11.2019 у справі №812/452/17, допустив можливим застосування гарантій, передбачених ч. 3 ст. 119 КЗпП України, до поліцейських.

Отже, враховуючи те, що ОСОБА_1 22.03.2019 прийнято на військову службу за контрактом в умовах кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, тобто, під час дії особливого періоду, суд вважає, що на нього у повній мірі поширюються гарантії, передбачені статтею 39 Закону № 2232-XII та статтею 119 КЗпП України, а саме, щодо збереження за ним основного місця роботи, посади і середнього заробітку в установі в якій він працював, оскільки обов`язок щодо забезпечення збереження місця роботи, посади і середнього заробітку працівників, прийнятих на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду, покладений без виключення на всі підприємства, установи та організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, в тому числі і на ГУНП у Волинській області.

Суд зазначає, що увільнення працівника від роботи не є тотожним із звільненням з роботи, оскільки увільнення є тим механізмом оформлення трудових відносин, що дозволяє захистити права як працівника так і роботодавця, а також найбільш відповідає змісту правовідносин, коли за працівником, за неможливості сумісництва, зберігається місце роботи, посада, середній заробіток, і при цьому особа не виконує посадові та функціональні обов`язки в силу законодавчо визначених обставин.

Таким чином, роботодавець на підставі заяви (рапорту) працівника та контракту про прийняття особи на військову службу за контрактом під час мобілізації, на особливий період видає наказ про увільнення такого працівника від роботи на період військової служби і для надання йому трудових гарантій, передбачених частиною 3 статті 119 КЗпП України на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення працівника з військової служби.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що дії ГУНП у Волинській області, щодо відмови в задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 19.04.202 про його увільнення від виконання службових обов`язків, у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду є протиправними.

Станом на день розгляду справи до суду не надано доказів того, що позивач закінчив проходження військової служби за контрактом. Отже порушення є триваючим.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач належними та допустимими доказами не довів правомірності своїх дій, щодо не увільнення позивача від виконання службових обов`язків, у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому з урахуванням вимог статті 245 КАС України з метою належного захисту прав позивача підлягають задоволенню шляхом визнання протиправними дії ГУНП у Волинській області, щодо відмови в задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 19 квітня 2021 року про його увільнення від виконання службових обов`язків, у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду та зобов`язати ГУНП у Волинській області прийняти наказ, яким увільнити ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків у зв`язку з прийняттям його на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду на строк до закінчення особливого періоду або до дня його фактичного звільнення з військової служби.

Керуючись статями 243, 245, 246, 263, 295, 297, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про Національну поліцію, Кодексу законів про працю України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції у Волинській області, щодо відмови в задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 19 квітня 2021 року про його увільнення від виконання службових обов`язків, у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції у Волинській області прийняти

наказ, яким увільнити ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду на строк до закінчення особливого періоду або до дня його фактичного звільнення з військової служби.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Відповідач - Головне управління Національної поліції у Волинській області (43025, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Винниченка, 11, ).

Суддя В.В. Мачульський

Рішення в повному обсязі складено 09 липня 2021 року.