Справа № 620/3828/20
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2021-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3828/20 Головуючий у 1 інстанції: Скалозуб Ю.О.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Лічевецького І.О.

Оксененка О.М.

За участю секретаря Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно статті 229 КАС України, апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання неправомірною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати неправомірною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки належних при звільненні грошових сум по день фактичного розрахунку, а саме, з 14 серпня 2017 року по 27 липня 2020 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки належних при звільненні грошових сум по день фактичного розрахунку, а саме, з 14 серпня 2017 року по 27 липня 2020 року, обчислений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року позов задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки належних при звільненні грошових сум по день фактичного розрахунку, а саме з 15 серпня 2017 року по 27 липня 2020 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.08.2017 по 27.07.2020, обчислений відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Військова частина НОМЕР_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов залишити без розгляду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що позов подано після спливу місячного строку звернення до суду, який застосовується у спірних правовідносинах, при цьому, днем фактичного розрахунку з позивачем є 27 липня 2020 року, і саме з цього дня, на думку апелянта, необхідно обчислювати строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження (суддя- доповідач Шурко О.І.).

26 березня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача - ОСОБА_1 надійшла заява про застосування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Також, 12 квітня 2021 року до суду апеляційної інстанції позивача - ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року прийнято справу №620/3828/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання неправомірною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії до свого провадження.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2021 року продовжено строк розгляду справи за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання неправомірною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - на 15 (п`ятнадцять) днів.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2021 року витребувано у Військової частини НОМЕР_1 довідку про середній заробіток ОСОБА_1 перед звільненням з військової служби. Встановлено строк для подання витребуваних доказів до 06 липня 2021 року.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2021 року призначено справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання неправомірною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні.

06 липня 2021 року електронною поштою до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Військової частини НОМЕР_1 , на виконання вимог ухвали суду від 29 червня 2021 року про витребування документів, надійшла заява разом із довідкою-розрахунком середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 і на підставі наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 23 червня 2017 року № 190 був звільнений з військової служби, з 14.08.2017 р. - виключений із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, що підтверджується копією Витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.08.2017 р. № 38.

ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із зверненням від 07 серпня 2020 року, в якому просив, зокрема, у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні з військової служби нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки належних йому при звільненні грошових сум по день фактичного розрахунку.

У відповідь листом від 01.09.2020 року № 1935 Військова частина НОМЕР_1 повідомила ОСОБА_1 про те, що, відповідно до рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року у справі № 620/478/20 йому була нарахована грошова компенсація за дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 - 2017 роки, з розрахунку на день звільнення з військової служби у розмірі 15874,88 грн (п`ятнадцять тисяч вісімсот сімдесят чотири гривні 88 копійок) та перераховано на його картковий рахунок після утримання військового збору (238,12 грн.) - 15636,76 грн.

На виконання ухвали суду першої інстанції від 17 вересня 2020 року, Військовою частиною НОМЕР_1 надано:

Довідку від 09.10.2020 року № 2910, в якій Військова частина НОМЕР_1 повідомляє, що, відповідно до рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30.03.2020 р., ОСОБА_1 було нарахована грошова компенсація за дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 - 2017 роки, з розрахунку на день звільнення з військової служби у розмірі 15874,88 грн. та 27.07.2020 перераховано на картковий рахунок після утримання військового збору (238,12 грн.) - 15636,76 грн.

Довідку від 09.10.2020 року № 2909, в якій Військова частина НОМЕР_1 повідомляє, що нарахування грошового забезпечення здійснюється згідно наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 р. № 260 «Про затвердження порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», тому обчислити середню заробітну плату ОСОБА_1 , як військовослужбовця, керуючись постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 р. № 100 не має можливості.

Не погоджуючись із відмовою нарахувати і виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб,

В силу статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом. що передбачені Конституцією та законами України.

Предметом дослідження та оцінки у цій справі є невиплата відповідачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 серпня 2017 року по 27 липня 2020 року в частині виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2017 року.

Колегією суддів встановлено, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року у справі №620/478/20, яке набрало законної сили, адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності та відмови неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії задоволено у повному обсязі. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 14.08.2017. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 14.08.2017.

Таким чином, судовим рішенням установлено, що при звільненні з військової служби відповідач не здійснив усіх належних позивачу виплат, а саме, компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік.

Колегія суддів зазначає, що правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій».

Водночас, вказані акти не містять норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку, у зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними. Тобто, норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У той же час, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, закріплені у статтях 116-117 КЗпП України норми, спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення військовослужбовців.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладений у постановах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 28 січня 2021 року у справі № 240/11214/19, від 30 січня 2019 року у справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16.

Як вказує позивач та не заперечується відповідачем, ОСОБА_1 було звільнено з військової служби 14 серпня 2017 року, однак, остаточний розрахунок із ним був проведений відповідачем на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року у справі №620/478/20 лише 27 липня 2020 року.

Так, апелянт зазначає, що днем фактичного розрахунку з позивачем є 27 липня 2020 року, і саме з цього дня необхідно обчислювати строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, оскільки, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні засобами поштового зв`язку лише 10 вересня 2020 року, апелянт вважає, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України, а тому, позовну заяву слід залишити без розгляду.

З даного приводу, колегія суддів зазначає наступне.

Так, процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.

Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто, встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно вимог частини 3 статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким чином, спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас, частиною 1 статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Так, про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням Особи щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу.

Однак, слід звернути увагу на те, що, відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України, в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.

Згідно положень частини 1 статті 19 ЦПК України, справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому, норми ЦК України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.

Аналізуючи наведені положення законодавства, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладені у постанові від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20, яка прийнята за схожих фактичних обставин.

У вищевказаній постанові Верховний Суд вказав наступне: «… встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України».

Вищевказана позиція, також, викладена в постановах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20, від 24 лютого 2021 року у справі №120/2722/19-а, від 25 лютого 2021 року у справі №240/5092/20, від 30 березня 2021 року у справі №260/1587/19, від 30 березня 2021 року у справі №340/2153/19.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що строк звернення ОСОБА_1 до суду з приводу вирішення даного спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки належних при звільненні грошових сум по день фактичного розрахунку, а саме, з 14 серпня 2017 року по 27 липня 2020 року охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України та обмежено місячним строком.

За статтею 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Як було вищезазначено, остаточний розрахунок із ОСОБА_1 був проведений відповідачем 27 липня 2020 року, однак, позивач звернувся до суду першої інстанції з даним позовом засобами поштового зв`язку 10 вересня 2020 року, тобто, з пропуском встановленого КАС України місячного строку звернення до адміністративного суду.

Доводи ОСОБА_1 , викладені у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що до спірних правовідносин має застосовуватися спеціальний тримісячний строк, передбачений ч. 4 ст. 122 КАС України, оскільки, позивачем був використаний досудовий порядок вирішення спору, колегія суддів вважає необгрунтованими, з огляду на наступне.

Так, позивач зазначає, що 07 серпня 2020 року ним було направлено на адресу відповідача запит на інформацію, у якому просив відповідача, у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні, виплатити йому середній заробіток за весь час затримки належних при звільненні грошових сум.

Водночас, колегія суддів наголошує на тому, що частина 5 статті 122 КАС України, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини 4 цієї статті з установленим у ній строком у три місяці.

Даний висновок узгоджується з правою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20, від 25 лютого 2021 року у справі №240/5092/20, від 30 березня 2021 року у справі №260/1587/19.

Крім того, колегія суддів зазначає, що положеннями глави XV КЗпП України передбачено досудовий порядок врегулювання трудового спору, а саме, комісіями по трудових спорах.

Отже, направлення ОСОБА_1 на адресу відповідача запиту на інформацію, в якому він просив відповідача виплатити йому середній заробіток за весь час затримки належних при звільненні грошових сум, не свідчить про те, що позивачем використано досудовий порядок вирішення такого спору.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. №3477-ІV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

У справі Європейського суду з прав людини «Стаббігс та інші проти Великобританії» визначено, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

В рішенні Європейського суду з прав людини «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» від 25 січня 2000 року Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.

Також, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Враховуючи вищезазначене, за встановлених обставин справи, колегія суддів вважає, що, оскільки, позивачем не наведено поважних причин пропуску місячного строку звернення до суду, адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання неправомірною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії слід залишити без розгляду.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 , а тому, рішення суду підлягає скасуванню, адміністративний позов слід залишити без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому, оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Керуючись ст. ст. 229, 243, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання неправомірною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Лічевецький І.О.

Оксененко О.М.

Повний текст постанови виготовлено 08.07.2021 р.