Справа № 360/1334/21
Суддя: Т.І. Чернявська
Дата ухвалення: 2021-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

30 червня 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/1334/21

Луганський окружний адміністративний суд

у складі головуючого судді Чернявської Т.І.,

за участю

секретаря судового засідання Шляхтун М.М.

та

представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1 (законний представник

на підставі рішення суду)

від відповідача - не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу за позовом

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2

до Луганського комунального закладу «Обласний центр медико-соціальної експертизи»

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Луганського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 (далі - законний представник позивача) в інтересах ОСОБА_2 (далі - позивач) до Луганського комунального закладу «Обласний центр медико-соціальної експертизи» (далі - відповідач), в якому законний представник позивача з урахуванням уточненої позовної заяви від 02 квітня 2021 року (арк. спр. 46-48) просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення спеціалізованої психіатричної медико-соціальної експертної комісії від 21 вересня 2020 року;

- зобов`язати провести повторний огляд ОСОБА_3 раніше зазначеного строку - 12 серпня 2021 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що її онука - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку у лікаря-психіатра з 2002 року з приводу легкої розумової відсталості (дебільність помірного ступеню) з вираженою емоційно-вольовою нестійкістю. Неодноразово лікувалась амбулаторно та стаціонарно у психіатричних закладах міста Луганської області, Дніпропетровській обласній клінічній психіатричній лікарні з діагнозом: наслідки органічного ураження головного мозку, психоорганічний синдром за астенічним типом зі зниженням інтелектуально-мнестичних функцій, виражена емоційно вольова нестійкість за збудливим типом, епісиндром. У віці 14 років (2010 рік) визнана інвалідом дитинства. До серпня 2019 року ОСОБА_2 мала III групу інвалідності, з 07 серпня 2019 року їй встановлено II групу інвалідності. Причина інвалідності - інвалідність з дитинства.

Рішенням спеціалізованої психіатричної медико-соціальної експертної комісії від 21 вересня 2020 року ОСОБА_3 з 01 вересня 2020 року встановлено III групу інвалідності, причина інвалідності - інвалідність з дитинства, дата чергового переогляду 12 серпня 2021 року.

Рішення спеціалізованої психіатричної медико-соціальної експертної комісії від 21 вересня 2020 року позивач вважає протиправним, оскільки воно суперечить вимогам чинного законодавства України, прийняте з порушенням порядку та умов встановлення інвалідності відповідно вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні», Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 вересня 2011 року № 561 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року за № 1295/20033, та таким, що підлягає скасуванню.

Законний представник позивача зазначає, що незгодна рішенням спеціалізованої психіатричної медико-соціальної експертної комісії від 21 вересня 2020 року в частині групи інвалідності та строку переогляду, оскільки причина інвалідності ОСОБА_2 - інвалідність з дитинства та відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 05 серпня 2020 року № 125 позивач виявляє ознаки стійкого психічного розладу у вигляді легкої розумової відсталості зі значними порушеннями поведінки, які вимагають догляду (згідно з МКХ-10 F 70/1), за своїм психічним станом не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

З посиланням на пункти 22, 26, 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, законний представник позивача зазначає, що за наявності об`єктивних даних, що підтверджують стійке порушення психічного розладу, обумовлене захворюванням з дитинства, яке спричиняє обмеження життєдіяльності протягом 10 років, група інвалідності не встановлюється без зазначення строку повторного огляду. Законний представник позивача вважає, що експертна комісія поверхнево ознайомилась з медичною документацією позивача, а тому прийняла рішення, яке не відповідає законодавству про критерії встановлення групи та строку інвалідності.

Луганський комунальний заклад «Обласний центр медико-соціальної експертизи» адміністративний позов не визнав, про що подав відзив на позовну заяву від 20 квітня 2021 року № 01-21/241, в якому у задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю (арк. спр. 88-90).

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що ОСОБА_2 була вперше оглянута міжрайонною психіатричною медико-соціальною експертною комісією № 2 м. Дніпропетровськ. За результатами огляду позивачу встановлено третю групу інвалідності з 12 серпня 2014 року до 01 вересня 2016 року за причиною інвалідності «інвалідність з дитинства» за діагнозом: «Розумова відсталість внаслідок пренатальної патології в ступені помірної дебільності, основний тип олігофреного дефекту». Повторно позивач переоглядалася спеціалізованою психіатричною медико-соціальною експертною комісією Луганського комунального закладу «Обласний центр медико-соціальної експертизи» 29 серпня 2016 року, 17 серпня 2017 року, 16 серпня 2018 року, за результатами переогляду продовжувалася третя група інвалідності. Під час повторного огляду 14 серпня 2019 року ОСОБА_2 на розгляд комісії надано довідку від 26 липня 2019 року № 96 та психолого-педагогічну характеристику, видані Державним навчальним закладом «Сєвєродонецький професійний будівельний ліцей», які засвідчували, що позивач навчається в даному закладі з 01 вересня 2018 року та отримує професію «штукатур, лицювальник-плиточник, маляр». На підставі пункту 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 грудня 2009 року № 1317, яким передбачено, що ІI група інвалідності встановляється учням, студентам вищих навчальних закладів І-ІV рівня акредитації денної форми навчання, що вперше здобувають відповідний освітньо-кваліфікаційний рівень освіти, у разі наявності в них ознак інвалідності на період їх навчання, позивачу було визначено другу групу інвалідності до 01 вересня 2020 року на період навчання. Під час чергового переогляду 21 вересня 2020 року на розгляд комісії була надана довідка від 24 червня 2020 року № 98 Державного навчального закладу «Сєвєродонецький професійний будівельний ліцей», відповідно до якої ОСОБА_2 навчалася в даному закладі з 03 вересня 2018 року по 30 червня 2020 року, також були надані: копія трудової книжки серії НОМЕР_1 , довідка про доходи від 14 серпня 2020 року № 5, характеристика з місця роботи від 14 серпня 2020 року № 13, видана та завірена Товариством з обмеженою відповідальністю «Видавничий будинок «Евріка», які засвідчують, що позивач з 01 листопада 2017 року працює кореспондентом газети « Ескулап ». Також було надано копію рішення Сєвєродонецького міського суду від 05 серпня 2020 року, яке згідно з написом секретаря суду О.А. Продченко: «не набрало законної сили».

За результатами огляду і на підставі наданих документів ОСОБА_2 встановлено третю групу інвалідності до 01 вересня 2021 року.

З посиланням на пункт 23 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 грудня 2009 року № 1317, відповідач зазначив, що позивач мала право оскаржити рішення, яке було прийняте стосовно неї, була про це право проінформована, але жодного разу цим правом не скористалася в досудовому порядку. Жодне з рішень медико-соціальної експертної комісії до 2020 року позивачем не оскаржувалося, хоча ані діагноз, ані стан ОСОБА_2 не змінювався.

Єдиною підставою для скасування рішення спеціалізованої психіатричної медико-соціальної експертної комісії від 21 вересня 2020 року є посилання на висновок судово-психіатричного експерта від 05 червня 2020 року № 125, відповідно до якого ОСОБА_2 виявила ознаки стійкого психічного розладу у вигляді легкої розумової відсталості зі значними порушеннями поведінки, які вимагають догляду. Враховуючи даний висновок, рішенням Сєвєродонецького міського суду від 05 серпня 2020 року цивільну дієздатність позивача обмежено та їй було призначено піклувальника. Відповідач акцентує, що обмеження цивільної дієздатності та встановлення груп інвалідності регламентуються різними нормативно-правовими актами і не мають між собою прямої кореляції.

Також відповідач зауважив, що адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) критеріям, не може втручатися у дискрецією суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Вирішення питань стану здоров`я осіб з інвалідністю, визначенням ступеня обмеження його життєдіяльності та встановлення групи інвалідності, не входить до компетенції адміністративного суду, а вимоги можуть бути розцінені як втручання в дискреційні повноваження відповідача.

Користуючись правом на подання заяв по суті справи, законним представником позивача подана відповідь на відзив від 28 травня 2021 року (арк. спр. 127-140).

Ухвалою від 24 березня 2021 року позовну заяву залишено без руху (арк. спр. 42-43).

Ухвалою від 07 квітня 2021 року про відкриття провадження в адміністративній справі визначено справу розглядати в порядку загального позовного провадження, по справі призначено підготовче засідання (арк. спр. 82-83).

Ухвалою від 10 червня 2021 року продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів (арк. спр. 147).

Ухвалою від 10 червня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду до суті у судовому засіданні на 30 червня 2021 року о 09 год. 00 хв. (арк. спр. 151).

У судовому засіданні законний представник позивача адміністративний позов підтримала, просила позовні вимоги задовольнити, надала пояснення, аналогічні викладеним в уточненій позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином (арк. спр. 156). Заявою від 17 червня 2021 року № 01-21/367 відповідач просив провести судове засідання за відсутності його представника (арк. спр. 155).

Заслухавши пояснення законного представника позивача, дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 КАС України, судом встановлено таке.

ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на підставі направлення Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Сєвєродонецької міської ради від 12 серпня 2020 року № 428 пройшла черговий переогляд медико-соціальною експертною комісією для встановлення інвалідності, за результатами якого спеціалізованою психіатричною медико-соціальною експертною комісією Луганського комунального закладу «Обласний центр медико-соціальної експертизи» визнана особою з інвалідністю ІІІ групи (інвалідність з дитинства) з 01 вересня 2020 року до 01 вересня 2021 року із визначенням дати чергового переогляду з 12 серпня 2021 року, про що свідчить акт огляду медико-соціальною експертною комісією від 21 вересня 2020 року № 104-910 та довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 147620 від 21 вересня 2020 року (арк. спр. 53, 94-97, 99-100).

Згідно з пунктами 29-35 акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 21 вересня 2020 року № 104-910, складеного спеціалізованою психіатричною медико-соціальною експертною комісією Луганського комунального закладу «Обласний центр медико-соціальної експертизи», основним діагнозом ОСОБА_2 є легка розумова відсталість в ступені помірної дебільності (IQ 61 б.), основний тип дефекта. Документи, які стали підставою для внесення експертного рішення про встановлення ІІІ групи інвалідності з 01 вересня 2020 року до 01 вересня 2021 року (дата чергового переогляду - 12 серпня 2021 року): медична справа, направлення на медико-соціально-експертну комісію (МСЕК) форми № 088/о, аркуш суміжних спеціалістів, виписка з амбулаторної карти, висновок психолога, епікриз історії хвороби, план медико-соціальної реабілітації, акт обстеження соціально-побутових умов, довідки, характеристика, копія трудової книжки, індивідуальна програма реабілітації інваліда, які перебувають у медико-експертній справі № 427 (арк. спр. 93-118). Обґрунтування експертного рішення: виявлена симптоматика в помірному ступені обмежує життєдіяльність, ускладнюючи в І ступені спілкування, контроль за своєю поведінкою, соціально-трудову адаптацію, постанова Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, наказ Міністерства охорони здоров`я України від 05 вересня 2011 року № 561. Обґрунтованість направлення на МСЕК: обґрунтовано, реабілітаційний потенціал - задовільний, реабілітаційний прогноз - сумнівний. Видана довідка серії 12 ААБ № 147620 (арк. спр. 94-97, 154).

У виписці із медичної карти амбулаторного хворого форми № 027/0 від 07 серпня 2020 року зазначено, що ОСОБА_2 перебуває на обліку у психіатра з 2002 року. інвалідізована ІІІ групою з дитинства з 2014 року, ІІ групою з 2019 року (арк. спр. 101).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 06 жовтня 2005 року № 2961-IV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин):

особа з інвалідністю - особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист (абзац другий статті 1);

інвалідність - міра втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист (абзац четвертий статті 1);

обмеження життєдіяльності - помірно виражена, виражена або значно виражена втрата особою внаслідок захворювання, травми (її наслідків) або вроджених вад здатності до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання, виконання трудової діяльності нарівні з іншими громадянами (абзац сьомий статті 1);

медико-соціальна експертиза - визначення на основі комплексного обстеження усіх систем організму конкретної особи міри втрати здоров`я, ступеня обмеження її життєдіяльності, викликаного стійким розладом функцій організму, групи інвалідності, причини і часу її настання, а також рекомендацій щодо можливих для особи за станом здоров`я видів трудової діяльності та умов праці, потреби у сторонньому догляді, відповідних видів санаторно-курортного лікування і соціального захисту для найповнішого відновлення усіх функцій життєдіяльності особи (абзац восьмий статті 1).

Частинами першою, другою статті 7 Закону України від 06 жовтня 2005 року № 2961-IV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що медико-соціальна експертиза повнолітніх осіб проводиться медико-соціальними експертними комісіями, а дітей - лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів. Огляд повнолітніх осіб з порушеннями стану здоров`я, осіб з інвалідністю (за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу), дітей з порушеннями стану здоров`я та дітей з інвалідністю проводиться після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності даних, що підтверджують стійкий розлад функцій організму у зв`язку з фізичними, психічними, інтелектуальними та сенсорними порушеннями, зумовленими захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами.

Залежно від ступеня стійкого розладу функцій організму, зумовленого захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, та можливого обмеження життєдіяльності при взаємодії із зовнішнім середовищем внаслідок втрати здоров`я особі, визнаній особою з інвалідністю, встановлюється перша, друга чи третя група інвалідності (частина третя статті 7 Закону України від 06 жовтня 2005 року № 2961-IV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин)).

Відповідно до абзаців першого, другого частини третьої статті 7 Закону України від 06 жовтня 2005 року № 2961-IV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) медико-соціальні експертні комісії визначають: групу інвалідності, її причину і час настання. Особа може одночасно бути визнана особою з інвалідністю однієї групи і лише з однієї причини. При підвищенні групи інвалідності в разі виникнення більш тяжкого захворювання причина інвалідності встановлюється на вибір особи з інвалідністю. У разі якщо однією з причин інвалідності є інвалідність з дитинства, вказуються дві причини інвалідності.

Особам, які звертаються для встановлення інвалідності, зумовленої наявністю анатомічних дефектів, інших необоротних порушень функцій органів і систем організму, у тому числі необоротною втратою (ампутацією) верхніх та/або нижніх кінцівок (їх частин), а також особам з інвалідністю, у яких строк переогляду настає після досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідна група інвалідності встановлюється без зазначення строку повторного огляду (безстроково). Особам, які внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпечення їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, отримали ушкодження, які призвели до необоротної втрати (у тому числі ампутації) верхніх та/або нижніх кінцівок (їх частин), необоротної втрати іншого органу або повної стійкої втрати органом його функцій, що призвело до інвалідності, група інвалідності встановлюється без зазначення строку повторного огляду (безстроково) та на ступінь вище визначених законодавством критеріїв встановлення групи інвалідності, але не вище I групи. Переогляд з метою підвищення групи інвалідності таким особам відбувається на підставі особистої заяви особи з інвалідністю або її законного представника у разі настання змін у стані здоров`я і працездатності особи з інвалідністю або за рішенням суду (частина тринадцята статті 7 Закону України від 06 жовтня 2005 року № 2961-IV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин)).

Відповідно до частин дванадцятої, чотирнадцятої статті 7 Закону України від 06 жовтня 2005 року № 2961-IV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів, Порядок проведення переогляду з метою підвищення групи інвалідності і вичерпний перелік анатомічних дефектів, інших необоротних порушень функцій органів і систем організму, станів та захворювань, за яких відповідна група інвалідності встановлюється без зазначення строку повторного огляду, затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Статтею 3 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-XII «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Положення про медико-соціальну експертизу затверджується Кабінетом Міністрів України з урахуванням думок громадських організацій осіб з інвалідністю.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 затверджено Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності.

Відповідно до абзацу першого пункту 3 Положення про медико-соціальну експертизу медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб особи з інвалідністю, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності. Відповідальність за якість медичного обстеження, своєчасність та обґрунтованість направлення громадян на медико-соціальну експертизу покладається на керівника лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я. Голова комісії або керівник закладу охорони здоров`я у разі виявлення фактів зловживання службовим становищем, службового підроблення або службової недбалості під час направлення хворих лікарсько-консультативними комісіями на огляд до комісій для встановлення інвалідності інформують у триденний строк про це правоохоронні органи (пункти 17, 18 Положення про медико-соціальну експертизу).

Підпунктом 1 пункту 11 Положення про медико-соціальну експертизу закріплено, що міські, міжрайонні, районні комісії визначають:

ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків;

потребу осіб з інвалідністю у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв;

потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування;

ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування;

причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого;

медичні показання на право одержання особами з інвалідністю спеціального автотранспорту і протипоказання до керування ним.

Пунктом 12 Положення про медико-соціальну експертизу визначено, що Кримська республіканська, обласні, центральні міські комісії, серед іншого, здійснюють організаційно-методичне керівництво та контроль за діяльністю відповідно районних, міжрайонних, міських комісій, перевіряють правомірність прийнятих ними рішень і в разі визнання їх безпідставними змінюють їх; повторно оглядають осіб, що звертаються для встановлення інвалідності і оскаржили рішення районних, міжрайонних, міських комісій, перевіряють якість розроблення індивідуальних програм реабілітації, здійснюють контроль за повнотою і якістю їх виконання; проводять у складних випадках огляд осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленнями районних, міжрайонних, міських комісій.

Пунктом 17 Положення про медико-соціальну експертизу закріплено, що медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб особи з інвалідністю, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Згідно з абзацом першим пункту 19 Положення про медико-соціальну експертизу комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.

Комісія під час встановлення інвалідності керується Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженою МОЗ за погодженням з Мінсоцполітики та Радою Федерації незалежних профспілок України (пункт 20 Положення про медико-соціальну експертизу).

Відповідно до пункту 3 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальна експертиза проводиться з метою встановлення інвалідності хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи.

Відповідно до абзаців першого, другого пункту 22 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності повторний огляд осіб з інвалідністю з нестійкими, оборотними змінами та порушеннями функцій організму з метою визначення ефективності реабілітаційних заходів, стану здоров`я і ступеня соціальної адаптації проводиться раз на один - три роки. Повторний огляд осіб з інвалідністю, а також осіб, інвалідність яких встановлено без зазначення строку проведення повторного огляду, проводиться раніше зазначеного строку за заявою такої особи з інвалідністю, інших заінтересованих осіб у разі настання змін у стані здоров`я і працездатності або за рішенням суду.

Особам, що звертаються для встановлення інвалідності, група інвалідності встановлюється без зазначення строку повторного огляду у разі наявності вроджених вад розумового чи фізичного розвитку, анатомічних дефектів, стійких необоротних морфологічних змін та розладу функцій органів і систем організму, неефективності реабілітаційних заходів, неможливості відновлення соціальної адаптації, несприятливого прогнозу відновлення працездатності з урахуванням реальних соціально-економічних обставин у місці проживання особи з інвалідністю, а також особам з інвалідністю, у яких строк переогляду настає після досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (абзац третій пункту 22 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності).

Пунктом 23 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності закріплено, що у разі незгоди з рішенням районної, міжрайонної, міської комісії хворий, потерпілий від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання або особа з інвалідністю має право подати протягом місяця після одержання висновку комісії письмову заяву до Кримської республіканської, обласної, Київської та Севастопольської центральних міських комісій або до комісії, в якій він проходив огляд, чи до відповідного управління охорони здоров`я. Комісія, що проводила огляд, або управління охорони здоров`я надсилає у триденний строк після надходження відповідного запиту всі наявні документи на розгляд Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії, яка протягом місяця з дня подання зазначених документів проводить повторний огляд заявника і приймає відповідне рішення.

Згідно з пунктом 24 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності:

рішення Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії може бути оскаржене до МОЗ;

МОЗ за наявності фактів порушення законодавства про медико-соціальну експертизу доручає Центральній медико-соціальній експертній комісії МОЗ або Кримській республіканській, Київській та Севастопольській міським або обласній комісії іншої області повторно розглянути з урахуванням усіх наявних обставин питання, з якого оскаржується рішення, а також вживає інших заходів впливу для забезпечення дотримання законодавства під час проведення медико-соціальної експертизи;

в особливо складних випадках Центральна медико-соціальна експертна комісія МОЗ, Кримська республіканська, обласна, центральна міська комісія та МОЗ можуть направляти осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, для проведення медико-соціального експертного обстеження до клініки Українського державного науково-дослідного інституту медико-соціальних проблем інвалідності (м. Дніпропетровськ) та Науково-дослідного інституту реабілітації інвалідів (м. Вінниця). Після обстеження зазначені науково-дослідні установи складають консультативні висновки, які для комісії мають рекомендаційний характер.

Відповідно до пункту 25 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності рішення комісії може бути оскаржене до суду в установленому законодавством порядку.

Пунктом 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності визначено, що особі, що визнана особою з інвалідністю, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. I група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров`я особи з інвалідністю та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді.

Згідно з пунктом 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності причинами інвалідності, зокрема, є інвалідність з дитинства.

Згідно з пунктом 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності:

підставою для встановлення II групи інвалідності є стійкі, вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або вродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, при збереженій здатності до самообслуговування та не спричиняють потреби в постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі;

критеріями встановлення II групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє обмеження у вираженому II ступені однієї чи декількох категорій життєдіяльності особи: обмеження самообслуговування II ступеня - здатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів і/або за допомогою інших осіб; обмеження здатності до самостійного пересування II ступеня - здатність до самостійного пересування з використанням допоміжних засобів і/або за допомогою інших осіб; обмеження здатності до навчання II ступеня - нездатність до навчання або здатність до навчання тільки у спеціальних навчальних закладах або за спеціальними програмами вдома; обмеження здатності до трудової діяльності II ступеня - нездатність до провадження окремих видів трудової діяльності чи здатність до трудової діяльності у спеціально створених умовах з використанням допоміжних засобів і/або спеціально обладнаного робочого місця, за допомогою інших осіб; обмеження здатності до орієнтації II ступеня - здатність до орієнтації в часі і просторі за допомогою інших осіб; обмеження здатності до спілкування II ступеня - здатність до спілкування з використанням допоміжних засобів і/або за допомогою інших осіб; обмеження здатності контролювати свою поведінку II ступеня - здатність частково чи повністю контролювати свою поведінку тільки за допомогою сторонніх осіб;

до II групи інвалідності можуть належати також особи, які мають дві хвороби або більше, що призводять до інвалідності, наслідки травми або вроджені вади та їх комбінації, які в сукупності спричиняють значне обмеження життєдіяльності особи та її працездатності;

II група інвалідності встановляється учням, студентам вищих навчальних закладів I-IV рівня акредитації денної форми навчання, що вперше здобувають відповідний освітньо-кваліфікаційний рівень освіти, у разі наявності в них ознак інвалідності на період їх навчання. Після закінчення навчального закладу видається довідка про придатність їх до роботи у результаті набуття професії;

особи з інвалідністю II групи з вираженим обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності, зокрема шляхом створення відповідних умов праці із забезпеченням засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів;

підставою для встановлення III групи інвалідності є стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту.

Також згідно з пунктом 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності:

критеріями для встановлення III групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє обмеження однієї чи декількох категорій життєдіяльності у помірно вираженому I ступені: обмеження самообслуговування I ступеня - здатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів; обмеження здатності самостійно пересуватися I ступеня - здатність до самостійного пересування з більшим витрачанням часу, часткового пересування та скорочення відстані; обмеження здатності до навчання I ступеня - здатність до навчання в навчальних закладах загального типу за умови дотримання спеціального режиму навчального процесу і/або з використанням допоміжних засобів, за допомогою інших осіб (крім персоналу, що навчає); обмеження здатності до трудової діяльності I ступеня - часткова втрата можливостей до повноцінної трудової діяльності (втрата професії, значне обмеження кваліфікації або зменшення обсягу професійної трудової діяльності більше ніж на 25 відсотків, значне утруднення в набутті професії чи працевлаштуванні осіб, що раніше ніколи не працювали та не мають професії); обмеження здатності до орієнтації I ступеня - здатність до орієнтації в часі, просторі за умови використання допоміжних засобів; обмеження здатності до спілкування I ступеня - здатність до спілкування, що характеризується зниженням швидкості, зменшенням обсягу засвоєння, отримання та передавання інформації; обмеження здатності контролювати свою поведінку I ступеня - здатність частково контролювати свою поведінку за особливих умов;

особи з інвалідністю III групи з помірним обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності за умови забезпечення у разі потреби засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів.

З огляду на викладене, критеріями встановлення групи інвалідності є не діагноз, а його наслідки, які призвели до порушення функції органів і систем організму, які, в свою чергу, призвели до обмеження життєдіяльності. Саме ступінь порушення функцій організму та обмеження життєдіяльності є критеріями встановлення тієї чи іншої групи інвалідності.

Пунктом 1.4 Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 вересня 2011 року № 561 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року за № 1295/20033, визначено, що медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, здійснення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб інваліда, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Згідно з пунктом 1.5 Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 вересня 2011 року № 561 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року за № 1295/20033, фахівці медико-соціальних експертних комісій (далі - МСЕК) зобов`язані ознайомити особу (законного представника) з порядком, умовами та критеріями встановлення інвалідності, а також надавати роз`яснення з інших питань, що пов`язані з встановленням групи інвалідності, на вимогу особи (законного представника) або у разі її незгоди з рішенням МСЕК.

При огляді у МСЕК проводяться: вивчення документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи; опитування хворого; об`єктивне обстеження та оцінка стану всіх систем організму, необхідних лабораторних, функціональних та інших методів дослідження усіма членами комісії (пункт 1.10 Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 вересня 2011 року № 561 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року за № 1295/20033).

Тобто, рішення МСЕК приймається після повного медичного обстеження особи і проведення необхідних досліджень лікувально-профілактичним закладом охорони здоров`я, на підставі медичної документації, яка обов`язково включає направлення на МСЕК, та за результатами об`єктивного обстеження особи членами комісії.

Відповідно до абзаців першого, другого пункту 2.1 Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 вересня 2011 року № 561 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року за № 1295/20033 до основних видів порушення функцій організму людини, які визначаються медико-соціальною експертизою, належать: порушення психічних функцій (сприйняття, уваги, пам`яті, мислення, мови, емоцій, волі).

Відповідно до підпункту 3.3.18 пункту 3.3 Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 вересня 2011 року № 561 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року за № 1295/20033, група інвалідності II встановлюється без строку переогляду при таких захворюваннях: інвалідність внаслідок психічного захворювання, яка триває більше десяти років.

Згідно з Переліком анатомічних дефектів, інших необоротних порушень функцій органів і систем організму, станів та захворювань, за яких відповідна група інвалідності встановлюється без зазначення строку повторного огляду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року № 10, група інвалідності II встановлюється без зазначення строку повторного огляду у разі психічного захворювання, інвалідність внаслідок якого триває більше десяти років.

З матеріалів медико-експертної справи № 427 (акта огляду МСЕК від 27 серпня 2014 року № 1235, складеного міжрайонною психіатричною МСЕК № 2 Комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи») слідує, що первинно інвалідність ОСОБА_2 встановлена 12 серпня 2014 року (арк. спр. 158-161).

Отже, станом на 21 вересня 2020 року інвалідність внаслідок психічного захворювання тривала менше десяти років, що виключає у межах спірних правовідносин встановлення відповідачем групи інвалідності без зазначення строку повторного огляду.

Процедура проведення медико-соціальної експертизи позивача дотримана відповідачем в повній мірі, у позовній заяві законний представник позивача не зазначає про порушення процедури прийняття оскарженого висновку МСЕК.

Посилання законного представника позивача в обґрунтування позовних вимог на висновок судово-психіатричного експерта від 05 червня 2020 року № 125 суд вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки зазначена експертиза проводилась в рамках судової справи № 428/11609/19 щодо обмеження цивільної дієздатності ОСОБА_2 та призначення їй піклувальника. Суд погоджує позицію відповідача, що обмеження цивільної дієздатності та встановлення груп інвалідності регламентуються різними нормативно-правовими актами і не мають між собою прямої кореляції.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Верховний Суд в постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 817/820/16, від 17 грудня 2018 року у справі № 819/3211/15, від 17 березня 2020 року у справі № 240/7133/19, від 30 листопада 2020 року у справі № 200/14695/19-а, від 30 квітня 2021 року у справі № 160/12235/19 висловив правову позицію, що при розгляді по суті спору у справах, у яких оспорюються рішення МСЕК, суд не може здійснювати власну оцінку підставності прийняття певного висновку, оскільки суди не є спеціалізованими установами в медичній сфері і тому оцінка підставності висновку МСЕК виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права. Суди вправі перевіряти законність висновку МСЕК лише в межах дотримання процедури прийняття цього висновку на підставі приписів Інструкції про встановлення груп інвалідності, Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності. Вирішення питань щодо визначення міри втрати здоров`я та ступеня обмеження життєдіяльності особи є дискреційним повноваженням відповідних МСЕК, яке суд не може перебирати на себе, оскільки це, з поміж іншого, вимагає наявності медичної освіти та спеціальної підготовки.

В постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 200/14695/19-а Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відступу від вищевикладених правових висновків.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За встановлених в цій справі обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, оскільки в межах даної адміністративної справи основні (суттєві) аргументи позовної заяви є необґрунтованими, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову належить відмовити повністю.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішується, оскільки законний представник позивача на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Луганського комунального закладу «Обласний центр медико-соціальної експертизи» (ідентифікаційний код 25361006, місцезнаходження: 93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Донецька, буд. 37) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 243 КАС України повне рішення суду складено 12 липня 2021 року.

Суддя Т.І. Чернявська