Справа № 640/12529/21
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2021-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2021 року м. Київ № 640/12529/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомФонду державного майна України
доДепартаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України
третя особаОСОБА_1
провизнання неправомірною та скасування постанови від 12 квітня 2021 року №64933094 про накладення штрафу,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся Фонд державного майна України з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, у якому просить визнати неправомірною та скасувати постанову від 12 квітня 2021 року № 64933094 про накладення штрафу за невиконання рішення суду.

В обґрунтування позову позивач зазначив про протиправність дій відповідача щодо винесення оскаржуваної постанови про накладення штрафу за невиконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року у справі №200/10462/20, оскільки 23 березня 2021 року ним подано до вказаного суду заяву про роз`яснення рішення, про що було повідомлено відповідача листом від 06 квітня 2021 року №10-50-7454. Проте, незважаючи на те, що звернення до суду із заявою про роз`яснення рішення, відповідно до положень частини четвертої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, є підставою для зупинення перебігу строку, встановленого судом для виконання судового рішення, 12 квітня 2021 року відповідачем винесено постанову про накладення на позивача штрафу за невиконання рішення суду у розмірі 5 100,00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 червня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні.

Вказаною ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 .

Також, зазначеною ухвалою відповідачу було запропоновано не пізніше дати призначення судового засідання надати суду відзив на позовну заяву та належним чином засвідчену копію матеріалів виконавчого провадження, а третій особі - письмові пояснення по суті спору.

10 червня 2021 року відповідач надав суду відзив на позовну заяву, у якому, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив, що станом на час винесення оскаржуваної постанови про накладення на позивача штрафу за невиконання рішення суду жодних законних підстав, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», для зупинення виконавчого провадження №64933094 або невжиття заходів примусового виконання рішення суду у державного виконавця не було. Таким чином, підстави для визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу за невиконання рішення суду від 12 квітня 2021 року №64933094 відсутні.

Тертя особа - ОСОБА_1 , у судове засідання, призначене на 10 червня 2021 року не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Крім того, своїм правом на подання письмових заперечень або заяви про продовження строку для надання таких суду, не скористався.

Протокольною ухвалою суду від 10 червня 2021 року, з урахуванням думок сторін та відповідно до частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішив подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року у справі №200/10462/20 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано наказ Фонду державного майна України «Про звільнення ОСОБА_1 » від 02 листопада 2020 року №408-р. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях з 31 жовтня 2020 року. Стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 жовтня 2020 року у розмірі 140 579,28 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02 березня 2021 року у справі №200/10462/20 стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Фонду державного майна України на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в сумі 4 200,00 грн.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2021 року у справі №200/10462/20-а рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року та додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 березня 2021 року у справі № 200/10462/20-а залишено без змін.

03 березня 2021 року Донецьким окружним адміністративним судом видано виконавчий лист №200/10462/20-а в частині негайного виконання рішення суду від 16 лютого 2021 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях з 31 жовтня 2020 року.

24 березня 2021 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко Владиславом Андрійовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №64933094, якою зобов`язано боржника негайно виконати рішення суду.

12 квітня 2021 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко Владиславом Андрійовичем винесено постанову про накладення штрафу на Фонд державного майна України за невиконання рішення суду без поважних причин у розмірі 5 100,00 грн. та встановлено новий триденний строк для виконання рішення суду.

Не погоджуючись із зазначеною постановою відповідача про накладення штрафу, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Приписами пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення регламентовано положеннями статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», згідно частини першої якої за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до частини другої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Частиною першої статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Аналізуючи наведені положення законодавства в контексті цієї справи потрібно зауважити, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання.

Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.

Умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення). У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником рішення суду - тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону України «Про виконавче провадження». Тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути винесена лише за умови, що судове рішення не виконано боржником без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість виконати таке судове рішення, проте не зробив цього.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 10 вересня 2019 року по справі № 0840/3476/18, від 19 вересня 2019 року по справі №686/22631/17 та від 07 листопада 2019 року по справі № 420/70/19 та відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

При цьому, поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 821/1568/16.

Суд також зазначає, що відповідно до частини четвертої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Крім того, за приписами Закону України «Про виконавче провадження» обов`язок щодо повідомлення державного виконавця про наявність поважних причин про неможливість виконання рішення суду, а також повідомлення про факт виконання такого рішення покладено саме на боржника виконавчого провадження.

Матеріалами справи встановлено, що Фонд державного майна України звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із заявою про роз`яснення рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року у справі №200/10462/20.

Також, Фонд державного майна України листом від 06 квітня 2021 року №10-50-7654 повідомив Міністерство юстиції України про те, що наразі рішення Донецького окружного адміністративного суду міста Києва не виконано у зв`язку з поданням заяви про роз`яснення рішення суду, що згідно з частиною четвертою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, є підставою для зупинення перебігу строку, встановленого судом для виконання судового рішення.

Згідно даних позивача вказаний лист отримано Міністерством юстиції України 06 квітня 2021 року, а зареєстровано 07 квітня 2021 року за вх. №8709-26-21.

Поряд із цим, слід зазначити, що Міністерство юстиції України та Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України є різними юридичними особами, мають різні адреси та коди ЄДРПОУ.

Обґрунтованих підстав та причин повідомлення про вказані обставини саме Міністерство юстиції України позивачем не зазначено.

Таким чином, доказів повідомлення про причини невиконання рішення суду відповідача - Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, матеріали справи не містять.

Крім того, у контексті наведеного суд вважає за необхідне підкреслити, що відповідно до частини першої статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Положеннями частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей статті 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Крім того, суд зауважує, що з аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.

Отже, основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Таким чином, у зв`язку з невиконанням боржником обов`язків, покладених на нього Законом України «Про виконавче провадження», державним виконавцем було правомірно прийнято постанову від 12 квітня 2021 року про накладення штрафу за невиконання рішення суду без поважних причин у розмірі 5 100,00 грн.

При цьому, суд не приймає до уваги ту обставину, що підставою для невиконання рішення суду боржником слугувало звернення із заявою про роз`яснення рішення суду, оскільки за змістом статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» звернення боржника з заявою про роз`яснення судового рішення не є підставою для зупинення виконавчого провадження.

Інших підстав, які б свідчили про неправомірність оскаржуваної постанови та наявність підстав для її скасування позивачем не зазначено та судом не встановлено.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За сукупністю наведених обставин, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова державного виконавця про накладення штрафу за невиконання рішення суду на Фонд державного майна України відповідає встановленим у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріями правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на те, що суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог позивача, судові витрати (судовий збір) розподілу між сторонами не підлягають.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 257 - 263, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Фонду державного майна України відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Частина шоста статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.М. Погрібніченко