Справа № 320/1882/19
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/1882/19 Суддя (судді) першої інстанції: Харченко С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Федотова І.В., Чаку Є.В.,

при секретарі - Казюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, в якому просить суд визнати протиправними та скасувати постанови відповідача про стягнення виконавчого збору від 27 червня 2019 року ВП № 49698186 та стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 27 червня 2019 року ВП № 49698186.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року позов задоволено частково:

- визнано протиправною та скасовано постанову Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 27 березня 2019 року ВП № 49698186 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки виконавче провадження було відкрито під час дії попереднього Закону України «Про виконавче провадження», норми якого аналогічні за змістом приписам чинного станом на 27 березня 2019 року Закону України «Про виконавче провадження», то підстав для скасування оскаржуваної постанови немає, оскільки фактично правове становище особи не погіршилося.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю. В обгрунтуання своєї позиції вказує на те, що виконавчою службою не було вчинено жодних дій щодо стягнення коштів. Наголошує на тому, що чинність спірної постанови утворює передумови для подвійного стягнення з боржника суми виконавчого збору, що згідно позицій Верховного Суду є неправомірним.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що Постановою Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 23 грудня 2015 року відкрито виконавче провадження № 49698186 на підставі виконавчого листа, виданого 29 вересня 2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області з метою звернення до примусового виконання судового рішення у цивільній справі № 127/14907/15-ц.

Постановою Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 27 червня 2019 року ВП № 49698186 виконавчий документ повернуто стягувачу Публічному акціонерному товариству «Альфа-Банк» - на підставі його заяви від 20 червня 2019 року.

У цей же день посадовою особою відповідача прийнято постанови ВП № 49698186 від 27 червня 2019 року про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 85042,53 грн та ВП № 49698186 від 27 червня 2019 року про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у сумі 1069,00 грн.

Позивач стверджує, що законодавчі підстави стосовно стягнення з нього виконавчого збору відсутні, оскільки виконавчий збір справляється лише з фактично стягнутої чи повернутої боржником суми.

Крім того, позивач зазначає, що жодних дій, спрямованих на примусове виконання судового рішення, державним виконавцем не вчинялось, у зв`язку з чим як витрати виконавчого провадження, так і виконавчий збір стягненню з позивача не підлягають.

Позивач також звертає увагу суду на відсутності у постанові про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження детального розрахунку понесених державним виконавцем витрат із зазначенням їх виду, обсягу та розміру усіх складових загальної суми.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що в діях відповідача та його посадових осіб під час винесення постанови від 27 червня 2019 року ВП № 49698186 про стягнення з позивача виконавчого збору порушень вимог Законів № 606-XIV та № 1404-VIII, а тому вимоги позивача в частині визнання протиправним та скасування цього рішення є необґрунтованими та безпідставними.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону №1404 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону №1404 виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Приписи ч. 1 ст. 28 Закону №606, положення якого були чинними на момент відкриття виконавчого провадження ВП №49698186, визначали, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно абз. 2 ч. 2 ст. 25 Закону № 606 у постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 27 Закону №1404 виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Відповідно до ч. 5 ст. 27 Закону №1404 виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 37 Закону № 1404 передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Положеннями ч. 3 ст. 40 Закону №1404 регламентовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Порівняльний аналіз положень ст. 28 Закону №606, який був чинний на час відкриття виконавчого провадження, та приписів ст. 27 Закону №1404 у редакції, яка діяла на момент винесення спірної у цій справі постанови, свідчить, що база обрахунку виконавчого збору становила 10 відсотків суми, що підлягає стягненню.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що постанова від 27 березня 2019 року у виконавчому провадженні № 49698186 про стягнення виконавчого збору у розмірі 85042,53 грн. прийнята у відповідності до положень Закону № 606.

Судова колегія звертає увагу, що на час прийняття оскаржуваної постанови від чинним нормативно-правовим актом, який регулював спірні правовідносини, був Закон № 1404.

У свою чергу, відповідно до п. п. 5, 6 та 7 розд. XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404 виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.

Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Отже, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 1404 врегульований порядок вчинення саме «виконавчих дій», а не «виконавчого провадження», і тому кожна окрема виконавча дія завершується відповідно до того закону, в період дії якого вона розпочата.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 640/21075/19.

Матеріали справи свідчать, що на момент подання стягувачем заяви про повернення виконавчого документу до Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області діяли «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404, а тому оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору була прийнята у відповідності до ст. 28 Закону № 606.

При цьому судовою колегією звертається увага, що у справі відсутні докази, що ОСОБА_1 скористався своїм правом на добровільне виконання рішення, а тому здійснені державним виконавцем заходи та вчинені ним в межах виконавчого провадження дії у період з відкриття виконавчого провадження до повернення виконавчого документу стягувачу фактично є діями з примусового виконання рішення суду у виконавчому провадженні ВП № 49698186.

Наведений висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 160/520/19.

Крім того, колегія суддів зауважує, що системний аналіз вищевикладених правових норм свідчить про те, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження останній повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. При цьому, стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання. Тобто фактичне виконання судового рішення, крім випадку такого виконання до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень, не є обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 480/1558/19 та від 31 травня 2021 року у справі 160/7321/19.

Відповідно до ч. 9 ст. 27 Закону № 1404 виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції і не заперечується позивачем, останнім ним не було фактично виконано зобов`язання, визначені у постанові від 23 грудня 2015 року про відкриття виконавчого провадження № 496698186 з виконання виконавчого листа, виданого 29 вересня 2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області з метою звернення до примусового виконання судового рішення у цивільній справі № 127/14907/15-ц.

З урахуванням наведених обставин і правового регулювання спірних відносин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що Відповідач, приймаючи спірну постанову, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством України.

Доводи апелянта про те, що обов`язковою умовою стягнення виконавчого збору в рамках виконавчого провадження є саме фактичне примусове стягнення суми коштів, є необґрунтованими, оскільки позивач посилається на правові норми Закону №1404 у редакції, яка була чинною до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року № 2475-VIII (далі - Закон № 2475).

Разом з тим, Законом № 2475 внесено зміни до Закону № 1404, зокрема, у статті 27 у частині другій слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».

Судова колегія відхиляє посилання ОСОБА_1 на судову практику, викладену у постанові Верховного Суду від 22 січня 2021 року у справі 400/4023/19, оскільки у вказаній постанові для вирішення спірних правовідносин суд касаційної інстанції керувався нормами Закону №1404, які були чинними до внесення змін Законом №2475, без застосування до спірних правовідносин приписів Закону №606.

Крім того, колегія суддів вважає помилковим посилання позивача на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 11 березня 2020 року у справі №2540/3203/18, оскільки постанова про стягнення виконавчого збору в цій справі була прийнята до внесення змін до статті 27 Закону № 1404-VІІІ.

Доводи апелянта щодо можливого подвійного стягнення з нього виконавчого збору, на переконання суду апеляційної інстанції, є необгрунтованими, оскільки частинами 6, 8 статті 27 Закону № 1404 визначено, що у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання. Під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді І.В. Федотов

Є.В. Чаку