Справа № 160/17355/20
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2021-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

05 липня 2021 року м. Дніпросправа № 160/17355/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача: Шальєвої В.А.
суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 р. (суддя Горбалінський В.В.) в справі № 160/17355/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області, Аварійно-рятувального загону спеціального призначення до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області (далі ГУ ДСНС) про визнання протиправною бездіяльності щодо не проведення нарахування та виплатити йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 15.04.2020 р. по 02.11.2020 р. включно; стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з 15.04.2020 р. по 02.11.2020 р. включно в розмірі 99 538,40 грн.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.01.2021 р. залучено співвідповідачем Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області (далі загін).

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 р. позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 24.04.2020 року по 02.11.2020 року включно; стягнуто з Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 24.04.2020 року по 02.11.2020 року включно в розмірі 5 395,34 грн., в задоволенні решти позовної заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення в частині відмови у задоволення позовних з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Апелянт вважає, що відсутні підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а такий розмір ним обґрунтовано обраховано за весь час затримки розрахунку відповідно до статей 116, 117 КЗпП.

Судом першої інстанції хибно розтлумачено норми чинного законодавства зі спірного питання, не зазначено та не досліджено конкретні критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП.

У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі просять залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з наказом №125 від 15.04.2020 року ГУ ДСНС у Дніпропетровській області ОСОБА_1 звільнений із служби з виключенням із списків особового складу кадрів Державної служби України з надзвичайних ситуацій та зняттям з усіх видів забезпечення 24.04.2020 року.

18.09.2020 року ОСОБА_1 подано до Дніпропетровського окружного адміністративного суду позовну заяву до ГУ ДСНС у Дніпропетровській області, в якій він, зокрема, просив зобов`язати ГУ ДСНС у Дніпропетровській області здійснити йому виплату грошової компенсації за всі невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2020 рік.

03.11.2020 року Аварійно-рятувальним загоном спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області виплачено ОСОБА_1 компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2020 рік у розмірі 5 395,34 грн.

17.11.2020 р. ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду закрите провадження у справі №160/11391/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Враховуючи, що позивача виключено зі списків особового складу військової частини 24.04.2020 року, а проведення остаточного розрахунку з ним відбулося лише 03.11.2020 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем порушено приписи ст. ст. 116, 117 КЗпП.

Разом з тим, суд першої інстанції, враховуючи очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям буде розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що дорівнює сумі компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а саме - 5 395,34 грн.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає приведений висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що наказом ГУ ДСНС № 125 (з кадрових питань (особового складу)) від 15.04.2020 р. прапорщика служби цивільного захисту ОСОБА_1 , старшого сапера відділення піротехнічних робіт групи піротехнічних робіт частини спеціального призначення аварійно-рятувального загону спеціального призначення ГУ ДСНС України в Дніпропетровській області звільнено із служби з виключенням із списків особового складу кадрів Державної служби України з надзвичайних ситуацій та зняттям з усіх видів забезпечення у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за пунктом 176 підпунктом 1 (у зв`язку із закінченням строку контракту) Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу 24.04.2020 р. (а.с. 9).

У зв`язку з невиплатою грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з відповідним позовом.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.11.2020 р. в справі № 160/11391/20 закрите провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання здійснити виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2020 рік у зв`язку з відмовою позивача від позову (а.с. 12-14).

Не є спірним питанням факт виплати позивачу 03.11.2020 р. компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, що підтверджено відомостями банку (а.с. 19).

З питання виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач звернувся до ГУ ДСНС 08.12.2020 р. (а.с. 61).

ГУ ДСНС листом від 10.12.2020 р. направлено звернення позивача до аварійно-рятувального загону спеціального призначення (а.с. 62).

Матеріали справи не містять відомостей про надання загоном відповіді позивачу на звернення зі спірного питання.

Спірним від час апеляційного перегляду справи є питання розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, при цьому такою затримкою позивач вважає невиплату у день звільнення грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ), який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Щодо можливості застосування у спірних правовідносинах положень законодавства про працю суд виходить з того, що оскільки положення спеціального законодавства, зокрема Законом № 2011-ХІІ, не врегульовують усіх питань, які можуть виникати при звільненні зі служби в ДСНС, як-то відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, суд має застосовувати до спірних правовідносин окремі положення КЗпП (у тій частині, що не врегульована спеціальними для цих правовідносин нормами), що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, та правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 30.01.2019 р. в справі № 806/2164/16.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, на яку мав право позивач, повинна бути виплачена у день звільнення позивача зі служби. Факт не виплати такої компенсації в установлений строк, що не є спірним питанням, є підставою для застосування наслідків, які передбачені статтею 117 КЗпП України.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки виплата роботодавцем відповідних сум, на які особа має право на час звільнення, не у день звільнення за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

В цій справі позивач звільнений із військової служби 24.04.2020 р.

Відповідачем (Аварійно-рятувальним загоном спеціального призначення ГУ ДСНС) компенсація за невикористані дні додаткової відпустки виплачена позивачу 03.11.2020 р.

Таким чином, відповідачем проведено фактичний розрахунок з позивачем у зв`язку з його звільненням поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП.

Тому суд погоджує висновок суду першої інстанції, що позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі положень статті 117 КЗпП України.

Згідно з частиною другою статті 24 Закону № 2011-ХІІ закінченням проходження військової і служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач має право на виплату середнього заробітку за період з 24.04.2020 р. по 02.11.2020 р.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі Порядок № 100).

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Враховуючи приведені положення Порядку № 100 судом першої інстанції правильно розраховано суму середнього заробітку за період з 24.04.2020 р. по 02.11.2020 р. в розмірі 132 625,92 грн. ((690,76 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) х 192 (кількість днів затримки з 24.04.2020 року по 02.11.2020 року)).

При цьому середньоденний заробіток розраховано судом першої інстанції розраховано, виходячи з розміру грошового забезпечення за лютий 2020 р. березень 2020 р. в розмірі 28 203,01 грн. та 13 242,56 грн. відповідно, зазначеного в довідці Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області від 12.08.2020 р. №61 ((28 203,01 грн. + 13 242,56 грн.) / 60 (кількість днів в лютому та березні 2020 року) = 690,76 грн.).

Позивачем заявлено до стягнення суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 99 538,40 грн., проте судом першої інстанції зазначено, що розрахунок позивачем проведено неправильно.

Суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про необхідність визначення середнього заробітку (грошового забезпечення), який підлягає стягненню на користь позивача, пропорційно розміру компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

При цьому суд у спростування доводів позивача про невмотивованість зменшення розміру компенсації зазначає, що судом першої інстанції здійснено належне обґрунтування суми, яка має бути стягнута, з яким суд погоджується.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що в порівнянні із виплаченою позивачу сумою компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій при звільненні в розмірі 5 395,34 грн. суму компенсації за несвоєчасний розрахунок в розмірі 132 625,92 грн. або в заявленому позивачем розмірі (99 538,40 грн.) не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму такої компенсації.

Суд при цьому враховує наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу належних сум до виплати на день звільнення, який вирішувався судом, виплату роботодавцем відповідної суми в процесі судового розгляду справи; розмір недоплаченої суми при звільненні; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, який пов`язаний саме із вирішенням спірних відносин у судовому порядку.

З наведених підстав суд доходить до висновку, що пропорційним та справедливим є розмір відшкодування позивачу, визначений судом першої інстанції.

Суд зауважує, що заявлений до стягнення позивачем розмір компенсації неможливо визнати обґрунтованим та справедливим, особливо з врахуванням наявності судового спору про власне право позивача на отримання компенсації.

Судом першої інстанції при вирішенні спору обґрунтовано застосовані норми матеріального права та правові висновки Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах при вирішенні подібних правовідносин, застосовані на виконання частини п`ятої статті 242 КАС України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також, як зазначено вище, є необґрунтованими доводи позивача про те, що судом першої інстанції не зазначено та не досліджено конкретні критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП. Судом першої інстанції враховано як строк затримки розрахунку, так й факт вирішення питання про право позивача на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки в судовому порядку.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Оскільки ця справа стосується питання прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, а позивач не є службовою особою, яка у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займає відповідальне та особливо відповідальне становище, ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 р. в справі № 160/17355/20 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 р. в справі № 160/17355/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області, Аварійно-рятувального загону спеціального призначення до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 05.07.2021 р. та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 05.07.2021 р.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко