Справа № 572/235/17
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2021-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

05 липня 2021 року

м. Київ

справа № 572/235/17

адміністративне провадження № К/9901/21646/21

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 7 квітня 2017 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2021 року у справі №572/235/17 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області, про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області, в якому просила:

- визнати протиправними дії Департаменту ДВС Міністерства юстиції України щодо винесення головним державним виконавцем Єжовим М.В. постанови від 29 грудня 2016 року про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини №29266/08, прийнятого 13 лютого 2014 року, про: а) зобов`язання Держави Україна виконати постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 7 березня 2012 року в справі №1718/2-а-586/11 та сплатити 2000 євро ОСОБА_1 ; б) із спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточної виплати на ці суми сплатити ОСОБА_1 простий відсоток у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти;

- скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Єжова М.В. від 29 грудня 2016 року про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини № 29266/08, прийнятого 13 лютого 2014 року, про: а) зобов`язання Держави Україна виконати постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 7 березня 2012 року в справі №1718/2-а-586/11 та сплатити 2000 євро ОСОБА_1 ; б) із спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточної виплати на ці суми сплатити ОСОБА_1 простий відсоток у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Постановою Сарненського районного суду Рівненської області від 7 квітня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2017 року постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 7 квітня 2017 року, у частині відмови у задоволенні адміністративного позову про визнання протиправними дії та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, скасовано та ухвалено у цій частині нову постанову:

- визнано протиправними дії Департаменту ДВС Міністерства юстиції України щодо винесення головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Єжовим М.В. постанови від 29 грудня 2016 року про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення ЄСПЛ №29266/08, прийнятого 13 лютого 2014 року;

- скасовано постанову головного державного виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Єжова М.В. від 29 грудня 2016 року про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення ЄСПЛ №29266/08, прийнятого 13 лютого 2014 року;

- в іншій частині постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 7 квітня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 30 вересня 2020 році касаційні скарги Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та ОСОБА_1 задоволено частково:

- постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2017 року скасовано, справу №572/235/17 направлено на новий розгляд до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2021 року постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 7 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою адміністративний позов задоволено:

- визнано протиправними дії Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо винесення головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Єжовим М.В. постанови від 29 грудня 2016 року про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини №29266/08, прийнятого 13 лютого 2014 року;

- скасовано постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Єжова М.В. від 29 грудня 2016 року про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини №29266/08, прийнятого 13 лютого 2014 року.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції повністю, а з постановою суду апеляційної інстанції - в частині мотивів, з яких виходив суд апеляційної інстанції при ухваленні судового рішення, ОСОБА_1 вдруге звернулася із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України"), надіславши її 11 червня 2021 року за допомогою засобів поштового зв`язку.

У своїй касаційній скарзі скаржник просить постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 7 квітня 2017 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2021 року у справі №572/235/17 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовну заяву задовільнити у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Дослідивши зміст касаційної скарги, Суд вважає за потрібне повернути її скаржнику з наступних підстав.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

З 8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Перевіркою змісту касаційної скарги встановлено, що скаржник, на виконання вимог статті 330 КАС України, як на підставу звернення до Суду покликається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що судом апеляційної інстанції під час прийняття оскаржуваної постанови не були враховані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, викладені у постановах від 30 вересня 2020 року у справі №572/235/17 й від 8 листопада 2018 року у справі №572/4376/15-а та Верховного Суду України викладені у постанові від 31 березня 2015 року у справі №21-55а15. Проте, які саме норми права судом попередньої інстанції були застосовані без урахування таких висновків скаржником не зазначено, що в свою чергу, не є належним обґрунтуванням підстав звернення до суду касаційної інстанції, у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Водночас, варто зазначити, що висновки Верховного Суду викладені у постанові від 30 вересня 2020 року у справі №572/235/17, не можуть бути прийняті Судом, в підтвердження наявності підстав для касаційного оскарження згідно пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки така постанова була прийнята не у подібних правовідносинах, а безпосередньо у цій справі, в результаті чого вона була направлена на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції, тобто рішення по суті позовних вимог цією постановою не ухвалювалось.

Не було ухвалено таке рішення й у справі №572/4376/15-а, оскільки Верховним Судом цю справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, а відтак, посилання на висновки викладені у постанові від 8 листопада 2018 року, у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, є помилковим.

Висновки ж прийняті у постанові Верховного Суду України від 31 березня 2015 року у справі №21-55а15 також відхиляються Судом, через неподібність правовідносин.

Так, у справі №21-55а15 правовідносини виникли через застосування Пенсійним Фондом України до спірних відносин положення постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - постанова № 393), які істотно звужують його права, а не Закон № 2262-ХІІ, який має вищу юридичну силу.

Натомість, у справі №572/235/17 оскаржуються дії державного виконавця щодо винесення ним постанови про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Варто зауважити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Одночасно, Верховний Суд звертає увагу, що лише загальні посилання на неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах за відсутності посилання на саму норму права, щодо застосування якої суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду не є належним обґрунтуванням підстав касаційного оскарження у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

У касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351 - 354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.

Одночасно, Верховний Суд звертає увагу, що лише загальні посилання на неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах за відсутності посилання на відповідні постанови Верховного Суду не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Відтак, зазначене свідчить, що скаржник формально підійшов до питання належного оформлення касаційної скарги, зокрема, в частині зазначення підстав касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з урахуванням вимог частини четвертої статті 328 КАС України. Аргументи касаційної скарги зводяться до викладення обставин справи, цитування нормативно правових актів, зазначення, що судами попередніх інстанцій судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права, що не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Отже, касаційну скаргу ОСОБА_1 належить повернути як таку, що не містить підстав, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, для касаційного оскарження постанови Сарненського районного суду Рівненської області від 7 квітня 2017 року та постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2021 року у справі №572/235/17.

Окрім іншого, у касаційній скарзі скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження. Проте, оскільки Суд встановив, що касаційну скаргу належить повернути у зв`язку з тим, що скаржник не виклав передбачених КАС України підстав для касаційного оскарження, то клопотання про поновлення строку на таке оскарження Суд не вирішує.

Через відсутність складу колегії суддів, які визначені протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями для розгляду цієї касаційної скарги, у зв`язку перебуванням у відпустці головуючої судді Мартинюк Н.М. (наказ від 17 травня 2021 року №83-кв), розгляд цієї скарги відбувся по виходу судді з відпустки.

На підставі наведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 7 квітня 2017 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2021 року у справі №572/235/17 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області, про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження повернути особі, яка її подала.

Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

………………………….

Н.М. Мартинюк,

Суддя Верховного Суду