Справа № 600/2991/21-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2021-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

07 липня 2021 р. м. Чернівці Справа № 600/2991/21-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Лелюк О.П., розглянувши адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради про визнання протиправними дій, скасування рішень та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради про визнання протиправними дій, скасування рішень та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Управління соціального захисту населенні Шевченківського району Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради та скасувати рішення за №8 від 19 червня 2020 року, за №12 від 14 серпня 2020 року, за №14 від 09 жовтня 2020 року, за №16 від 11 грудня 2020 року, за №2 від 17 лютого 2021 року та за №4 від 21 квітня 2021 року комісії з розгляду питань надання житлових субсидій населенню в частині відмови у призначенні та перерахунку житлової субсидії ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Шевченківського району Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради призначити ОСОБА_1 адресну субсидію для відшкодування витрат на житлово-комунальних послуг з травня 2020 року по травень 2021 року.

Відповідно пункту 3 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.

Розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали, суд дійшов висновку, що вона не відповідає вимогам, встановленим статтею 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною третьою статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України Про судовий збір від 08 липня 2011 року №3674-VI.

Згідно зі статтею 1 Закону України Про судовий збір судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Розміри ставок судового збору встановлені статтею 4 Закону України Про судовий збір. Зокрема, за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Законом України Про Державний бюджет України на 2021 рік визначено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2021 року становить 2270 гривень.

Відповідно до змісту позовної заяви, позивач просить суд, зокрема, скасувати рішення комісії з розгляду питань надання житлових субсидій населенню в частині і відмови у призначенні та перерахунку житлової субсидії, а саме:

1) №8 від 19 червня 2020 року;

2) №12 від 14 серпня 2020 року;

3) №14 від 09 жовтня 2020 року;

4) №16 від 11 грудня 2020 року;

5) №2 від 17 лютого 2021 року;

6) №4 від 21 квітня 2021 року.

Вимога позивача про зобов`язання Управління соціального захисту населення Шевченківського району Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради призначити ОСОБА_1 адресну субсидію для відшкодування витрат на житлово-комунальних послуг з травня 2020 року по травень 2021 року є похідною від попередніх вимог про скасування рішень і нерозривно пов`язана з ними.

Отже, позовна заява фактично містить шість вимог немайнового характеру.

Враховуючи наведене, при подачі позову до суду позивачу необхідно було сплатити судовий збір за шість вимог немайнового характеру в розмірі 5448,00 грн (908,00 грн + 908,00 грн + 908,00 грн + 908,00 грн + 908,00 грн + 908,00 грн).

Однак усупереч наведеному судовий збір за подання цього позову до суду позивачем не сплачений.

Судовий збір повинен бути сплачений на наступні банківські реквізити: отримувач Чернівец.ГУК/Чернівецька ТГ/22030101; код отримувача (ЄДРПОУ) 37836095; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); номер рахунку UA4024405; код класифікації доходів бюджету 22030101.

Водночас позивачем до позовної заяви додано заяву про звільнення від сплати судового збору, яка обґрунтована тим, що позивач отримує пенсію, яка є єдиним джерелом її доходу, тяжко хворіє, потребує постійного лікування та купівлю ліків, проходить в обов`язковому порядку два рази на рік стаціонарне лікування, на що, відповідно, витрачаються додаткові кошти. Крім цього, позивач не спроможна самостійно себе утримувати та сплачувати комунальні послуги, по яких на момент звернення до суду наявна заборгованість.

Розглянувши заяву позивача про звільнення від сплати судового збору, суд зазначає таке.

Частиною першою статті 133 Кодексу адміністративного судочинства передбачено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Наведені положення процесуального закону дають підстави для висновку, що звільнення від оплати, відстрочення або розстрочення сплати судового збору є правом, а не обов`язком суду, при цьому суд, вирішуючи це питання, враховує майновий стан сторони.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України Про судовий збір враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або

2) позивачами є: військовослужбовці; батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або

3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Отже, наведеною нормою встановлено чіткий і вичерпний перелік умов, а також суб`єктних та предметних критеріїв, за наявності яких, з огляду на майновий стан сторони, суд може відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про судовий збір» суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Вказаною нормою передбачено право суду зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати з урахуванням вимог, встановлених частиною першою статті 8 Закону України «Про судовий збір».

Водночас, суд звертає увагу на те, що позивачем не надано доказів того, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру його річного доходу за попередній календарний рік.

Надаючи оцінку доводам заяви про звільнення від сплати від судового збору стосовно відсутності у позивача інших джерел доходу, крім пенсії, суд зауважує, що нею не надано жодних доказів на їх підтвердження. Такі можуть підтверджуватися, зокрема, довідкою з податкового органу про доходи позивача.

Додані ж до позову довідки Шевченківського районного відділу соцзахисту від 15 квітня 2021 року №801, 802, 803, 804 та від 16 квітня 2021 року №809 лише підтверджують отримання позивачем соціальної допомоги як інваліду третьої групи і не є доказом того, що така соціальна допомога є єдиним доходом позивача, а відтак не свідчить про незадовільний майновий стан заявника позову.

До того ж, факт отримання позивачем соціальної допомоги суперечить викладеним у заяві доводам стосовно наявності у позивача єдиного джерела доходу у вигляді пенсії.

Стосовно доводів позивача про те, що вона тяжко хворіє, потребує постійного лікування та купівлю ліків, проходить в обов`язковому порядку два рази на рік стаціонарне лікування, на що витрачаються додаткові кошти, а також не має можливості самостійно себе утримувати та сплачувати комунальні послуги, по яких на момент звернення до суду наявна заборгованість, то такі безпосередньо не дають підстав для висновку про неможливість сплати судового збору за цей позов.

Наведене свідчить про відсутність правових підстав для застосування у даному спорі права суду на звільнення позивача від сплати судового збору, а тому подана позивачем заява задоволенню не підлягає.

Крім цього, згідно пункту 5 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачені строки звернення до адміністративного суду.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, особа має право звернутися до адміністративного суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів протягом шестимісячного строку, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів позову, позивач оскаржує рішення комісії з розгляду питань надання житлових субсидій населенню в частині відмови у призначенні та перерахунку житлової субсидії №8 від 19 червня 2020 року, №12 від 14 серпня 2020 року, №14 від 09 жовтня 2020 року, №16 від 11 грудня 2020 року.

Між тим, з даним позовом до суду позивач звернулась лише 02 липня 2021 року (згідно відбитку штампу канцелярії суду).

Отже, позивачем пропущено встановлений частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України шестимісячний строк звернення до суду з цим позовом.

Указане визнається позивачем, у зв`язку з чим нею подано заяву про поновлення строку звернення до суду, яка обґрунтована тим, що позивач не мала можливості звернутись до суду через карантинні обмеження, встановлені на всій території України з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а також хворобою позивача протягом тривалого часу, проходженням нею консультацій та планових медичних обстежень.

Розглянувши подану заяву, суд зазначає наступне.

Згідно правової позиції Конституційного Суду України, наведеної у рішенні від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011, наявність законодавчо встановленого строку на звернення до суду не слід розглядати як обмеження права на судовий захист - законодавець в такий спосіб лише встановлює часові межі реалізації такого права.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).

У справах Стаббігс та інші проти Великобританії, Девеер проти Бельгії Суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду.

Таким чином, і за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

В аспекті наведеного варто зазначити і те, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними.

У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Викладене узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24 лютого 2021 року у справі №9901/313/20, Верховного Суду у постановах від 17 березня 2021 року у справі №160/3121/20, від 18 березня 2021 року у справі № 320/2915/20 та ін.

Надаючи оцінку доводам, наведеним у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду, суд звертає увагу на те, що самі по собі посилання позивача на встановлення на всій території України карантинних обмежень з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, без зазначення конкретних причин, які унеможливили позивача звернутися до суду з цим позовом у встановлений законом строк саме у зв`язку з установленням названих вище карантинних обмежень, не є підставою для поновлення пропущеного нею строку звернення до суду з цим позовом в частині позовних вимог про скасування рішень комісії з розгляду питань надання житлових субсидій населенню в частині відмови у призначенні та перерахунку житлової субсидії №8 від 19 червня 2020 року, №12 від 14 серпня 2020 року, №14 від 09 жовтня 2020 року, №16 від 11 грудня 2020 року.

Стосовно доводів позивача про наявність у неї тривалої хвороби, проходження нею консультацій та планових медичних обстежень і наданих на їх підтвердження доказів суд зазначає таке.

Так, з доданої до матеріалів позову довідки Комунального некомерційного підприємства «Міська поліклініка №2» Чернівецької міської ради від 09 березня 2021 року №247 вбачається лише проходження позивачем стаціонарних лікувань за період з 2001 року по 2019 рік.

Натомість, спірні правовідносини виникли в інший період, після указаного, а саме з дати ухвалення відповідачем оскаржуваного рішення №8 від 19 червня 2020 року.

Крім цього, надані позивачем довідка КНП «Міська поліклініка» №2 від 21 січня 2021 року та висновок ЛКК №242, виданий Комунальним некомерційним підприємством «Міська поліклініка №2» 01 липня 2021 року, свідчать про перебування позивача на амбулаторному лікуванні, а не на постійному стаціонарному лікуванні.

Наведена вище обставина, на переконання суду, не позбавляла позивача реальної та фізичної можливості звернутися до суду з даним позовом за захистом, як вона вважає, своїх порушених прав у зв`язку із прийняттям оскаржуваних рішень №8 від 19 червня 2020 року, №12 від 14 серпня 2020 року, №14 від 09 жовтня 2020 року, №16 від 11 грудня 2020 року у строк, встановлений частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, позивачем не наведено доводів поважності причин пропуску строку звернення до суду, а також обставин, які унеможливили звернення позивача до суду з цим позовом протягом строку, встановленого законом, з наданням відповідних доказів.

Таким чином, заява позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду є безпідставною, а тому задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною першою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для залишення даної позовної заяви без руху.

Керуючись статтями 123, 169, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. У задоволенні заяви ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовити.

2. У задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до суду відмовити.

3. Позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради про визнання протиправними дій, скасування рішень та зобов`язання вчинити дії залишити без руху.

4. Встановити позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали шляхом подання документа про сплату судового збору та зазначення інших підстав для поновлення строку звернення до суду й наданням доказів поважності його пропуску.

5. Роз`яснити, що в разі невиконання вимог ухвали і не усунення недоліків у вказаний строк позовна заява буде вважатися не поданою і буде повернута особі, яка її подала на підставі пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя О.П. Лелюк