Справа № 640/610/21
Суддя: Мамедова Ю.Т.
Дата ухвалення: 2021-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 липня 2021 року №640/610/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мамедової Ю.Т., при секретарі судового засідання Ігнатову І.Ю., за участі представника позивача Бойка А.В. без участі представника відповідача та третьої особи, розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Акціонерного товариства "Агропросперіс Банк" до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 , про скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (також далі - суд) надійшов позов Акціонерного товариства "Агропросперіс Банк" (далі - позивач, АТ "АП Банк") до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (також далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 (далі - третя особа, ОСОБА_1 ), про скасування постанови відповідача про накладення штрафу від 21.12.2020 р. ВП №62423071.

Ухвалою суду від 22.02.2021 р. відкрито провадження в адміністративній справі №640/610/21, розгляд якої вирішено здійснювати в порядку ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідачем безпідставно та з порушенням вимог законодавства прийнято оскаржувану постанову, якою застосовано до позивача штраф.

Відповідач у судові засідання не прибув, хоча про дати, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, письмового відзиву на позовну заяву до суду не подавав, надав матеріали виконавчого провадження та просив розглянути справу на розсуд суду без участі.

Третя особа просила у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки оскаржувана постанова прийнята відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України також просив розгляд справи здійснювати без його участі.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

На виконанні у Шевченківському районному відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження ВП №62423071 з примусового виконання виконавчого листа №761/28762/18, виданого 20.03.2019 р. Шевченківським районним судом міста Києва про зобов`язання ПАТ «Агропросперіс Банк» вчинити дії щодо належного виконання умов договору №055820 банківського вкладу фізичної особи «Класичний» від 05.04.2018 р. та договору №2601 банківського рахунку фізичної особи від 05.04.2018 р.

Постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №62423071 прийнята 26.06.2020 р.

Відповідно до матеріалів виконавчого провадження, представником позивача 14.07.2020 р. подано заяву про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з тим, що до відкриття виконавчого провадження він виконав всі свої зобов`язання та вчинив дії щодо належного виконання умов договору №055820 банківського вкладу фізичної особи «Класичний» від 05.04.2018 р. та договору №2601 банківського рахунку фізичної особи від 05.04.2018 р. шляхом виплати належних ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 197000,00 грн. (сума вкладу) та донарахованих процентів - 358,46 грн.).

До вказаної заяви АТ «АП Банк» надало копії заяв ОСОБА_1 на видачу готівки в сумі 2222,00 грн. від 06.08.2018 р., на суму 2222.00 грн. від 06.09.2018 р., на суму 2150,00 грн. від 08.10.2018 р. на суму 2222,00 грн. від 07.11.2018 р., на суму 2150,00 грн. від 06.12.2018 р. та на суму 186392,46 грн. від 05.04.2019 р., а всього на суму 197358,46 грн. в рахунок погашення коштів за достроково розірваними угодами №055820 від 05.04.2018 р. та №2601 від 05.04.2018 р.

13.08.2020 р. в межах вказаного виконавчого провадження старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби в місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полісмаком О.О. прийнято постанову про накладення штрафу у розмірі 5100,00 грн. у зв`язку з ненаданням боржником відомостей щодо виконання вимог виконавчого документа та постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.06.2020 р.

21.12.2020 р. в межах виконавчого провадження ВП №62423071 старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби в місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полісмаком О.О. прийнято постанову про накладення штрафу у розмірі 10200,00 грн. у зв`язку з ненаданням боржником відомостей щодо виконання вимог виконавчого документа, постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №62423071 від 26.06.2020 р., постанови про накладення штрафу від 13.08.2020 р., невиконання рішення також встановлюється постановою Київського апеляційного суду від 09.12.2020 р. у справі №761/28762/18.

Вважаючи вказану вище постанову про накладення штрафу від 21.12.2020 р. протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р. №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII, в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин)).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 Закону №1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Вимогами ст. 18 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Тобто, виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом №1404-VIII заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 63 Закону №1404-VIII, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою ст. 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Частиною 1 ст. 75 вказаного Закону встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 75 Закону №1404-VIII у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Отже, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії виконавець наступного робочого дня після закінчення строку для добровільного виконання рішення перевіряє його виконання та у випадку якщо рішення за яким було відкрито виконавче провадження не було виконано виносить постанову про накладення на боржника - юридичну особу штрафу в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З аналізу норм слідує, що Законом №1404-VIII встановлено відповідальність боржника саме за невиконання судового рішення без поважних причин. А тому, на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу, має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення саме без поважних причин.

При цьому, поважними в розумінні наведених норм Закону №1404-VIII можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення божником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Поважність причин невиконання судового рішення повинна оцінюватися у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкоджало його виконанню.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.12.2018 по справі №821/1568/16.

При цьому, застосування такого заходу реагування як винесення постанови про накладення штрафу є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.

Отже, слід дійти висновку, що постанову про накладення штрафу державним виконавцем може бути винесено лише після перевірки виконання такого рішення та у разі невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

Із рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13.11.2018 р. у справі №761/28762/18 вбачається, що судом було встановлено, що згідно листа АТ «АП Банк» від 09.07.2018 р. повідомлено ОСОБА_1 про припинення ділових відносин, розірвання укладених з ним договорів та закриття рахунків, відкритих на його ім`я. Враховуючи, що ПАТ «Агропросперіс Банк» фактично відмовився в односторонньому порядку від виконання укладених з відповідачем договорів, що суперечить нормам ст. 525 ЦК України та умовам договорів, судом зобов`язано Публічне акціонерне товариство «Агропросперіс Банк» вчинити дії щодо належного виконання умов договору №055820 банківського вкладу фізичної особи "Класичний" від 05.04.2018 р. та договору №2601 банківського рахунку фізичної особи від 05.04.2018 р.

При цьому, судом не конкретизовано в судовому рішенні в чому полягає належність виконання умов зазначених договорів, що свідчить про оціночність вказаного питання.

Із наданих до заяви про відкриття виконавчого провадження пояснень вбачається, що на думку ОСОБА_1 банк не виконав судове рішення і не виплатив йому проценти по вкладу в розмірі 19284,37 грн. за строк 269 днів з 10.07.2018 р. (включно) по 05.04.2019 р.

Судом з наявних матеріалів виконавчого провадження вбачається, що згідно умов договору №055820 банківського вкладу фізичної особи «Класичний» від 05.04.2018 р., сума вкладу становить 197000,00 грн. При цьому, з наступного за днем розміщення коштів на рахунок клієнта Банк щомісячно нараховує та сплачує на поточний рахунок проценти із розрахунку 16,5 процентів річних з врахуванням умов, викладених в договорі.

Відповідно до наданого стягувачем розрахунку, Банк повинен був виплатити ОСОБА_1 суму нарахованих процентів у розмірі 26094,84 грн. за 364 дні, однак останньому виплачено 17418,02 грн. за 360 днів.

Водночас, позивач повідомив, що на підставі заяв ОСОБА_1 від 06.08.2018 р., від 06.09.2018 р., від 08.10.2018 р., від 07.11.2018 р., від 06.12.2018 р., від 05.04.2019 р. останньому виплачено суму вкладу в розмірі 197 000,00 грн. та 358,46 грн. донарахованих процентів; усього 197 358,46 грн.

Також, відповідно до поданої державному виконавцю заяви про закінчення виконавчого провадження, проценти за депозитом нараховані та сплачені ОСОБА_1 на його рахунок № НОМЕР_1 за весь період фактичного розміщення коштів на депозитному рахунку, тобто з 05.04.2018 р. до 10.07.2018 р. в сумі 6 810,46 грн., що підтверджено витягом з депозитного рахунку.

Суд враховує, що позивачем не надано до суду доказів нарахування та сплати ОСОБА_1 процентів за період з 10.07.2018 р. (тобто після дострокового розірвання договору, яке в судовому порядку визнано незаконним) до 05.04.2019 р. (тобто до моменту закінчення строку дії договору).

У відповідності до вимог статей 526 та 1058 Цивільного кодексу України, зобов`язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд.

Тобто, наведені обставини свідчать про неповну виплату вкладнику суми вкладу та нарахованих процентів. При цьому, розмір наданого ОСОБА_1 до заяви про відкриття виконавчого провадження розрахунку нарахованих процентів позивачем не заперечується та не оскаржувався.

За таких обставин, у суду відсутні докази належного виконання умов договорів позивачем згідно резолютивної частини рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13.11.2018 р. у справі №761/28762/18, яке набрало законної сили 21 лютого 2019 р. та є обов`язковим до виконання.

В частині тверджень позивача про те, що станом на дату відкриття виконавчого провадження були відсутні будь-які діючі договори, укладені між АТ «АП Банк» та ОСОБА_1 , суд виходить з наступного.

Порядок відкриття та закриття рахунків в Україні регулюється Постановою Національного банку України від 12.11.2003 р. №492 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», згідно вимог якої дійсно не передбачено можливості відкриття рахунків фізичним особам на підставі рішення суду та без участі самої фізичної особи. Крім того, відповідно до постанови Правління Національного банку України від 04.07.2018 р. №75 «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України» не передбачено можливості внесення змін позиції рахунку та зміни його статусу з закритого у відкритий, як і не передбачено можливості відкривати рахунки з тими ж номерами, що вже були закриті.

Водночас, обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим є підставою для звернення боржника до суду із заявою про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення відповідно до вимог ст. 435 Цивільного процесуального кодексу України.

В той же час, доказів звернення позивача до суду з метою усунення обставин, що на його думку унеможливлюють виконання рішення суду від 13.11.2018 р. у спосіб, визначений судом, матеріали справи не містять.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Наявні матеріали справи та виконавчого провадження не містять доказів на підтвердження виконання рішення суду в повному обсязі саме в частині вчинення дій щодо належного виконання умов договору №055820 банківського вкладу фізичної особи «Класичний» від 05.04.2018 р. та договору №2601 банківського рахунку фізичної особи від 05.04.2018 р., як і не містять доказів належного повідомлення державного виконавця про повне фактичне виконання рішення суду згідно виконавчого документа.

При цьому, надіслання позивачем заяв про закінчення виконавчого провадження не є доказом належного повідомлення державного виконавця про виконання судового рішення.

Доводи позивача про те, що він двічі подав державному виконавцю заяви про закінчення виконавчого провадження, які залишені без відповіді, суд також відхиляє, оскільки бездіяльність державного виконавця щодо розгляду таких заяв не є предметом судового розгляду в цій справі.

Доводи позивача про те, що ним було несвоєчасно отримано постанови про відкриття виконавчого провадження, про стягнення виконавчого збору та про розмір витрат виконавчого провадження, а саме, лише 28.07.2020, суд відхиляє, оскільки відповідні дії чи бездіяльність державного виконавця не є предметом судового розгляду в цій справі.

Водночас, суд звертає увагу на те, що за період від вказаної позивачем дати отримання таких постанов (28.07.2020) до дати винесення державним виконавцем спірної постанови (21.12.2020) позивач мав реальну можливість належним чином виконати судове рішення або звернутися до суду щодо його роз`яснення, тощо і довести відповідні обставини до відома державного виконавця.

Посилання позивача на те, що на теперішній час відсутні чинні договори між Банком (боржником) і ОСОБА_1 (стягувачем) та кошти, які б йому належали, суд також відхиляє, оскільки аналогічні обставини, зокрема, були предметом перевірки суду у справі №761/28762/18 і не можуть перевірятися судом при вирішенні цієї справи щодо правомірності накладення державним виконавцем на позивача штрафу за невиконання рішення суду.

Твердження позивача про те, що договір №055820 банківського вкладу фізичної особи «Класичний» від 05.04.2018 р. відповідно до п.п. 1.1, 6.1 втратив чинність 05.04.2019 р. і його примусове або добровільне виконання неможливо, а також, що договір №2601 банківського рахунку фізичної особи від 05.04.2018 р. також вже не діє; що на виконання судового рішення стягувачу були виплачені відповідні суми коштів за його рахунками, що такі рахунки наразі закриті на виконання вимог законодавства і що рішення суду не містить сум, які мають бути виплачені стягувачу, суд до уваги не приймає, з огляду на вищевикладене.

При цьому, суд звертає увагу, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.04.2021 р., залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.06.2021 р., в адміністративній справі №761/28762/18 за позовом АТ «АП Банк» до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування постанови про накладення штрафу від 13.08.2020 р. ВП №62423071 у задоволенні позову АТ «АП Банк» відмовлено.

Враховуючи вищезазначене, зокрема, зважаючи на те, що позивачем рішення суду не виконано у строк, встановлений державним виконавцем під час його примусового виконання, та поважності причин такого невиконання боржником державного виконавця не повідомлено, слід дійти висновку, що державним виконавцем обґрунтовано винесено оскаржувану постанову від 21.12.2020 р. про накладення штрафу.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Частиною першою ст. 6 Конвенції гарантовано право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У справі «Горнсбі проти Греції» Європейським судом з прав людини в пункті 40 рішення зазначено, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (пункт 68 рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції»).

Європейський суд з прав людини в пункті 26 рішення у справі «Глоба проти України» відзначає, що пункт 1 ст. 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення у справі «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява №59498/00, пункт 34, ECHR 2002-III, та рішення від 06.03.2003 р. у справі "Ясюнієне проти Литви", заява №41510/98, пункт 27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 07.06.2005 р. у справі «Фуклев проти України» (Fuklev v. Ukraine), заява №71186/01, п. 84).

В пункті 27 рішення у справі "Глоба проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 ст. 6 Конвенції.

Конституційний Суд України також неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 р. №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 р. №11-рп/2012).

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 р. вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р.

Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 р. №3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» зазначено, що судам необхідно враховувати, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії.

Отже, оцінюючи дії державного виконавця, вчинені саме в межах виконавчого провадження ВП №62423071, та дії позивача, які, зокрема, передували винесенню оскаржуваної постанови, враховуючи те, що судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовано позивачем невиконання останнім рішення суду та не вжиття боржником альтернативних дій щодо його виконання, передбачених законодавством в разі ускладнення виконання рішення, суд дійшов висновку, що державним виконавцем правомірно винесено постанову від 21.12.2020 р. про накладення штрафу у виконавчому провадженні ВП №62423071.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та враховуючи, що судом не виявлено порушень відповідачем вимог законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для скасування вказаної вище постанови від 21.12.2020 р. про накладення штрафу у виконавчому провадженні ВП №62423071.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з`ясованих судом обставин вбачається, що позов Акціонерного товариства "Агропросперіс Банк" до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 , про скасування постанови є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 72-77, 90, 139, 192, 241-246, 250, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позову Акціонерного товариства "Агропросперіс Банк" (місцезнаходження: 04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 27-Т (літера А); ) до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 110; ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), про скасування постанови.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених ст. 287 КАС України, можуть бути подані протягом десяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Мамедова