Справа № 440/3720/21
Суддя: К.І. Клочко
Дата ухвалення: 2021-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року м. ПолтаваСправа № 440/3720/21

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Клочка К.І., розглянув у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів. Під час розгляду справи суд, -

В С Т А Н О В И В:

13 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Служби безпеки України в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів, а саме просить:

- визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Полтавській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки сплати належних йому при звільненні сум (грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2015 року по 2018 рік) по день фактичного розрахунку в розмірі 422 956,16 грн;

- стягнути з Управління Служби безпеки України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки сплати належних йому при звільненні сум (грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2015 року по 2018 рік) по день фактичного розрахунку в розмірі 422 956,16 грн.

Позовні вимоги обґрунтував посиланням на те, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 з військової служби 29.12.2018 не нарахована та не виплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки, а її виплату остаточно проведено лише 30.03.2021. На цій підставі, позивач вважав, що він має право на виплату середнього заробітку за увесь час затримки сплати належних при звільненні сум за період з 29.12.2018 по 30.03.2021.

05.05.2020 до суду надійшов відзив на позов, у якому відповідач проти позову заперечував, вказував на те, що на момент звільнення з військової служби між ОСОБА_1 та УСБУ в Полтавській області був відсутній спір щодо розрахунку при звільненні, а тому позовні вимоги є безпідставними. Крім того, наполягав на пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом, а також звертав увагу на бюджетне фінансування УСБУ в Полтавській області як розпорядника бюджетних коштів нижчого рівня. До того ж, зазначив, що позивачем помилково обчислено суму стягнення внаслідок неточного розрахунку.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Згідно з частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

За відсутності клопотань сторін про розгляд справи у відкритому судовому засіданні чи за правилами загального позовного провадження, зважаючи на достатність наданих сторонами доказів та повідомлених обставин, суд розглянув справу у порядку письмового провадження та встановив наступне.

Позивач у період з 31.07.2006 по 29.12.2018 проходив військову службу в СБ України.

У період з 04.01.2015 по 04.04.2015 позивач брав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, що підтверджено копією військового квитка серії НОМЕР_1 .

19.08.2015 ОСОБА_1 отримав статус учасника бойових дій, що підтверджено копією посвідчення серії НОМЕР_2 .

Наказом СБ України від 19.12.2018 №1621-ос позивач звільнений з військової служби з 29.12.2018.

На підставі наказу УСБУ в Полтавській області від 29.12.2018 №531-ос позивача виключено зі списків особового складу з 29.12.2018.

01.11.2019 позивач звернувся до УСБУ в Полтавській області із заявою від 30.10.2019 щодо виплати компенсації за невикористані дні відпустки за 2015-2018 роки.

Листом від 26.11.2019 вих.№66/21/7/П-560/12 відповідач повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової щорічної відпустки учаснику бойових дій за 2015-2018 роки /а.с. 23-25/.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 20.02.2020 у справі №440/5018/19 позовні вимоги ОСОБА_1 до УСБУ в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправною бездіяльність УСБУ в Полтавській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2018 роки. Зобов`язано УСБУ в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29.12.2018 /а.с. 26-31/.

17.04.2020 ОСОБА_1 виплачено грошову компенсацію на виконання рішення суду у справі №440/5018/19 у розмірі 21763,19 грн.

Посилаючись на наявність підстав для виплати середнього заробітку за увесь час затримки сплати належних позивачу при звільненні сум (грошової компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки) по день фактичного розрахунку (17.04.2020) у розмірі 244625,92 грн, позивач звернувся до суду з позовом.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 у справі 440/3376/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність управління Служби безпеки України в Полтавській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки сплати належних при звільненні сум. Стягнуто з управління Служби безпеки України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки сплати належних при звільненні сум у розмірі 10000,00 грн (десять тисяч гривень). У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Позивач не погодився з таким рішенням суду та оскаржив його до суду апеляційної інстанції.

Постановою Другого апеляційного суду від 21.04.2021 рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 у справі 440/3376/20 скасовано. Позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду у зв`язку із пропущенням строку звернення до суду.

30.03.2021 на розрахунковий рахунок позивача надійшли кошти в розмірі 1 124,65 грн та 241,41 грн.

Вважаючи протиправним здійснення остаточного розрахунку грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 - 2018 роки позивач стверджує про наявність підстав для виплати середнього заробітку за увесь час затримки сплати належних йому при звільненні сум за період з 29.12.2018 по 30.03.2021 у розмірі 422 956, 16 грн, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Аналогічні висновки щодо правозастосування у спірних відносинах викладені у постанові Верховного Суду від 12.08.2020 у справі №400/3365/19, що враховується судом з огляду на приписи частини п`ятої статті 242 КАС України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.

Крім того, у вищезгаданій постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням №6-113цс16, та зазначила, що при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

З огляду на наведені висновки Великої Палати Верховного Суду у справах №761/9584/15-ц та №821/1083/17 у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020 відповідно, суд враховує такі фактичні обставини цієї справи.

Позивач наполягає на необхідності виплати йому середнього заробітку за увесь час затримки розрахунку при звільненні, тобто з 29.12.2018 по 30.03.2021.

Водночас, суд враховує те, що на момент звільнення ОСОБА_1 зі служби (29.12.2018) у останнього були відсутні будь -які претензії до роботодавця щодо непроведення з ним розрахунку на дату звільнення.

З приводу нарахування і виплати компенсації за невикористані дні відпустки позивач звернувся до УСБУ в Полтавській області лише 30.10.2019, а з позовом до суду у грудні 2019 року.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.02.2020 у справі №440/5018/19 набрало законної сили 24.03.2020 та добровільно виконане відповідачем 17.04.2020.

При цьому з позивача було помилково утримано ПДФО та військовий збір.

Враховуючи виявлену помилку відповідачем добровільно здійснено перерахування компенсації за невикористані дні додаткової відпустки з урахуванням компенсації податків та зборів та донараховано і виплачено ОСОБА_1 1124,65 грн та 241,74 грн 30.03.2021.

Зазначені обставини не є спірними у цій справі.

Тобто, підставою для звернення позивача до суду з цим позовом стала доплата відповідачем компенсації за невикористані дні додаткової відпустки 30.03.2021 у загальному розмірі 1366,40 грн.

Разом з тим, суд зауважує, що середній заробіток за час затримки сплати належних ОСОБА_1 при звільненні сум за період з 29.12.2018 по 17.04.2020 у розмірі 244 625,92 грн вже був предметом судового розгляду в межах адміністративної справи 440/3376/20, в якій постановою Другого апеляційного суду від 21.04.2021 рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 про задоволення позову скасовано та позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Отже, поза судового контролю залишився період затримки сплати належних ОСОБА_1 при звільненні сум - з 18.04.2020 по 30.03.2021.

Водночас сума самостійно розрахованого позивачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 422 956,16 грн, що в понад 300 разів перевищує суму компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, виплата якої слугувала підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

Зважаючи на вищенаведені фактичні обставини цієї справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, та вважає обґрунтованим і співмірним стягнути з УСБУ в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1000 грн.

Доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом суд визнає необґрунтованими та безпідставними, адже, як зазначено у пунктах 56, 57 постанови Верховного Суду від 12.08.2020 у справі №400/3151/19, виходячи із системного тлумачення положень статей 233, 116, 117 КЗпП України, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 у справі №4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові). Лише після проведення фактичного розрахунку (виплати всіх сум, що належать звільненому працівникові) починається перебіг строку, визначеного частиною першої статті 233 КЗпП України.

У цій справі остаточний розрахунок з позивачем проведено 30.03.2021, а з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 13.04.2021, тобто, у строк звернення до суду, встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 належить задовольнити частково.

Згідно з частиною першою 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивач від сплати судового збору звільнений, оскільки є учасником бойових дій.

Відповідач доказів понесення судових витрат не надав.

Відтак, підстави для розподілу судового збору відсутні.

Керуючись статтями 2, 3, 5-10, 72-77, 90, 132, 241-246, 257-262, підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, Полтавський окружний адміністративний суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ; АДРЕСА_1 ) до управління Служби безпеки України в Полтавській області (; вул.. Соборності, 39, м. Полтава, Полтавська область, 36014) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність управління Служби безпеки України в Полтавській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки сплати належних при звільненні сум.

Стягнути з управління Служби безпеки України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки сплати належних при звільненні сум у розмірі 1000,00 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Головуючий суддя К.І. Клочко