Справа № 160/4393/21
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2021 р. Справа № 160/4393/21

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відповідача-1:Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області, до Відповідача-2: Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування наказу №101-о від 22.02.2021р., поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

22.03.2021р. (згідно штемпеля поштового зв`язку) ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області та, з урахуванням виправленої позовної заяви від 26.04.2021р., просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 22.02.2021р. №101-о "Про звільнення ОСОБА_1 " про звільнення позивача;

- поновити позивача на посаді провідного інспектора відділу організації документування і роботи з документами організаційно-розпорядчого управління Головного управляння ДПС у Дніпропетровській області;

- стягнути з відповідача на корить позивача суми, у розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку 629,83 грн./день з дати звільнення 21.02.2021р. по дату винесення судового рішення.

Ухвалою суду від 11.05.2021р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, залучено Головне управління ДПС у Дніпропетровській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України як другого відповідача до участі у цій справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України.

15.06.2021р. позивач подав до канцелярії суду клопотання, у якому просив, зокрема, встановити наявність чи відсутність підстав для закриття провадження у цій справі зважаючи на те, що посада позивача не належить до посад публічної служби у розумінні пункту 17 частини 1 статті 4 КАС України та дія Закону №889-УІІІ не поширюється на посади працівників державних органів, які виконують функції з обслуговування у розумінні пункту 14 частини 3 статті 3 Закону №889-УІІІ; вирішити питання про закриття провадження у цій справі застосувавши п.1 ч.1 ст.238 КАС України у разі, якщо суд встановить, що дану справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

25.06.2021р. засобами поштового зв`язку від Відповідача-1 на адресу суду надійшло, зокрема, клопотання, у якому останній просив закрити провадження у даній адміністративній справі у зв`язку з тим, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства посилаючись на те, що посада, з якої звільнений позивач не відноситься до посад ані державної, ані патронатної служби; патронатна служба та посади патронатної служби не передбачені в структурі Відповідача-1; посада провідного інспектора відділу організації документування і роботи з документами організаційно-розпорядчого управління Відповідача-1, яку займав позивач на час звільнення, належить до посад працівників, які виконують функції з обслуговування і які не є державними службовцями; оплата праці позивача здійснювалась на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 24.12.2019р. №1112 "Про умови оплати праці працівників державних органів, на яких не поширюється дія Закону України "Про державну службу"; звільнення позивача відбулось виключно на підставі норм Кодексу законів про працю України, без посилання на Закон України "Про державну службу". За викладеного, Відповідач-1 вважає, що оскільки посада. з якої було звільнено позивача, не належить ні до посад державної служби, ні до посад патронатної служби, тобто не вважається посадою публічної служби, а спір щодо звільнення з такої посади не є публічно-правовим, то є підстави для закриття даної адміністративної справи за п.1 ч.1 ст.238 КАС України.

Також і 30.06.2021р. засобами поштового зв`язку від Відповідача-2 на адресу суду надійшло, зокрема, клопотання, у якому останній просив закрити провадження у даній адміністративній справі у зв`язку з тим, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства посилаючись на те, що посада, з якої звільнений позивач не відноситься до посад ані державної, ані патронатної служби; патронатна служба та посади патронатної служби не передбачені в структурі Відповідача-1; посада провідного інспектора відділу організації документування і роботи з документами організаційно-розпорядчого управління Відповідача-1, яку займав позивач на час звільнення, належить до посад працівників, які виконують функції з обслуговування і які не є державними службовцями; оплата праці позивача здійснювалась на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 24.12.2019р. №1112 "Про умови оплати праці працівників державних органів, на яких не поширюється дія Закону України "Про державну службу"; звільнення позивача відбулось виключно на підставі норм Кодексу законів про працю України, без посилання на Закон України "Про державну службу". За викладеного, Відповідач-1 вважає, що оскільки посада. з якої було звільнено позивача, не належить ні до посад державної служби, ні до посад патронатної служби, тобто не вважається посадою публічної служби, а спір щодо звільнення з такої посади не є публічно-правовим, то є підстави для закриття даної адміністративної справи за п.1 ч.1 ст.238 КАС України.

Розглянувши вищенаведені клопотання позивача та Відповідачів-1, 2 щодо закриття провадження у цій справі, проаналізувавши зміст доданих до них документів, суд приходить до висновку про необхідність задоволення даних клопотань та закриття провадження у даній справі, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст. 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За ч. 4 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Таким чином, аналіз вказаних норм свідчить про те, що до компетенції адміністративних судів належать, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. Наведене узгоджується і з положеннями статей 4, 19 чинного КАС, які закріплюють визначення понять публічно-правового спору та публічної служби, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

За приписами ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у поряду цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Аналізуючи вказані норми, можна дійти висновку, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Як вбачається зі змісту позову та доданих до нього документів, підставою для звернення позивача до суду стало його звільнення з посади провідного інспектора відділу організації документування і роботи з документами організаційно-розпорядчого управління Головного управляння ДПС у Дніпропетровській області.

При цьому, згідно наявних у матеріалах справи документів, наведена посада провідного інспектора відділу організації документування і роботи з документами організаційно-розпорядчого управління Головного управляння ДПС у Дніпропетровській області не належить до посад публічної служби, що підтверджується копіями Списку працівників, які виконують функції з обслуговування Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, яких необхідно попередити про наступне вивільнення у зв`язку з ліквідацією як юридичної особи публічного права Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, затвердженим наказом №849-о від 09.11.2020р.; посадової інструкції провідного інспектора відділу організації документування і роботи з документами організаційно-розпорядчого управління Головного управляння ДПС у Дніпропетровській області; особової справи позивача, а також і поясненнями позивача і Відповідачів-1, 2, наведеними у їх клопотаннях.

Таким чином, із наданих учасниками справи документів судом встановлено, що даний спір стосується права позивача на працю та за своєю суттю і змістом є трудовим спором (цивільно-правовим спором).

Отже, вказаний спір не є публічно-правовим та не пов`язаний із захистом прав, свобод та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин, а випливає із захисту трудових прав та інтересів позивача, тобто, даний спір стосується прав, інтересів та свобод позивача у цивільних правовідносинах сторін.

Тобто, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватно-правових відносин.

Аналогічна правова позиція щодо юрисдикції таких спорів викладена і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018р. у справі №802/1792/17а, від 04.04.2018р. у справі №817/567/16, від 02.10.2018р. у справі №911/488/18.

Згідно ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також, судом враховується і те, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішення Європейського суду з прав людини (далі Суд) від 20.07.2016р. у справі Сокуренко і Стригун проти України (заяви №29458/04, №29465/04) зазначено, що відповідно до прецидентної практики Суду термін встановленим законом у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом [див. рішення у справі Занд проти Австрії (Zand v.Austria), заява №7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. (…) фраза встановленого законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом встановленим законом, національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття суду, встановленого законом зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Таким чином, враховуючи суть спірних правовідносин та суб`єктний склад цього спору, суд приходить до висновку, що даний позов не містить ознак публічно-правового спору, а витікає із трудових правовідносин, які існують між позивачем фізичною особою, як працівником, та Відповідачем-1, як роботодавцем, а тому даний спір не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

При цьому, слід роз`яснити позивачеві, що даний спір є цивільно-правовим спором та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у загальному місцевому суді за правилами, встановленими Цивільним процесуальним кодексом України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, провадження у даній адміністративній справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, згідно до ч.2 ст.238 Кодексу адміністративного судочинства України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не находить підстав для їх розподілу, оскільки матеріали справи не містять доказів понесення позивачем будь-яких судових витрат при розгляді даної справи, а відповідно, і підстави для розподілу судових витрат у адміністративного суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 4, 19, 44-47, п.1 ч.1 ст.238, ст.ст. 242, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 , Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області, Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про закриття провадження у справі №160/4393/21- задовольнити.

Провадження в адміністративній справі №160/4393/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відповідача-1:Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області, до Відповідача-2: Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування наказу №101-о від 22.02.2021р., поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - закрити.

У відповідності до вимог ст.239 Кодексу адміністративного судочинства України, роз`яснити позивачеві, що повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала суду може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали відповідно до вимог ст.295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала набирає законної сили у строки, встановлені ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва