Справа № 260/4333/20
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2021-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 рокуЛьвівСправа № 260/4333/20 пров. № А/857/9065/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,

з участю секретаря судового засідання Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Закарпатського апеляційного суду на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 березня 2021 року у справі № 260/4333/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Закарпатського апеляційного суду, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державна казначейська служба України про стягнення суддівської винагороди,-

суддя в 1-й інстанції Іванчулинець Д. В.,

дата ухвалення рішення 25.03.2021 року,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення не зазначена,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів - Державної судової адміністрації України, Закарпатського апеляційного суду, в якому просив стягнути із Закарпатського апеляційного суду на його користь заборгованість суддівської винагороди в загальній сумі 376 973,25 грн, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті; допустити до негайного виконання судове рішення в частині стягнення із Закарпатського апеляційного суду на користь позивача суддівської винагороди за один місяць у розмірі 184 976,00 грн, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 березня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Закарпатського апеляційного суду щодо нарахування та виплати судді Закарпатського апеляційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) із застосуванням статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік. Стягнуто із Закарпатського апеляційного суду на користь ОСОБА_1 заборгованість суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) в загальній сумі 376 973,25 грн (триста сімдесят шість тисяч дев`ятсот сімдесят три гривні 25 коп.) із утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. У задоволенні позову в частині інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині визнання протиправними дій Закарпатського апеляційного суду щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) із застосуванням статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, відповідач - Закарпатський апеляційний суд оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення в цій частині прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню, покликаючись на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та обрав спосіб захисту, який не просив застосувати позивач. Зазначає, що Закарпатський апеляційний суд не мав правових підстав для виплати суддівської винагороди у період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року без застосування обмежень, встановлених Законом України Про державний бюджет України на 2020 рік (в редакції Закону №553-IX), оскільки виконував вимоги законодавчих приписів. Просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи у судове засідання не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності учасників справи за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що указом Президента України Про призначення суддів від 08 травня 1996 року №327/96 ОСОБА_1 призначено строком на п`ять років на посаду судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області (а.с.14).

Згідно з Указом Президента України № 644/2000 від 04 травня 2000 року позивач переведений із посади судді Ужгородського районного суду Закарпатської області на посаду судді Закарпатського обласного суду в межах п`ятирічного строку.

Постановою Верховної Ради України № 2464-ІІІ від 24 травня 2001 року обраний на посаду судді Закарпатського обласного суду безстроково (а.с.9, 10).

Указом Президента України № 217/2018 від 28 вересня 2018 року позивач зарахований до штату Закарпатського апеляційного суду.

16 жовтня 2020 року Закарпатський апеляційний суд надав довідку про нараховану та виплачену суддівську винагороду за період з квітня по серпень 2020 року.

Вважаючи неправомірною виплату його суддівської винагороди у період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року у меншому, аніж передбачено нормами Закону України "Про судоустрій і статус суддів", розмірі, позивач звернувся в суд з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентовано статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", а тому відповідачем- Закарпатським апеляційним судом протиправно було обмежено позивачу виплату суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року із застосуванням ст.29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік". При цьому, суд вказав на відсутність правових підстав для звернення ухваленого рішення до негайного виконання.

Надаючи правову оцінку вказаним висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить із наступного.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується в частині визнання протиправними дій Закарпатського апеляційного суду щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) із застосуванням статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, а тому відповідно до приписів статті 308 КАС України рішення суду першої інстанції переглядається лише в цій частині.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (ч.1 ст.124 Конституції України).

Відповідно до ст.130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.

Згідно з ч.1 ст.135 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Ч.2 ст.135 Закону №1402-VIII передбачає, що суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до ч.3 ст.135 Закону №1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді становить, зокрема: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Крім того, ч.9 ст.135 Закону №1402-VIII передбачає, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

З 18 квітня 2020 року набрав чинності Закон №553-IX від 13 квітня 2020 року Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, згідно з пунктом 10 розділу І якого Закон №294-IX від 14 листопада 2019 року Про Державний бюджет України на 2020 рік доповнено, зокрема, статтею 29 такого змісту (в редакції, яка діяла до ухвалення Рішення Конституційного Суду України №10-р/2020 від 28 серпня 2020 року): Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч.2 ст.29 Закону).

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до ч.2 цієї статті (ч.3 ст.29 Закону)".

З аналізу наведених правових норм колегія суддів дійшла висновку, що Закон №553-IX від 13 квітня 2020 року Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, як і Закон України Про Державний бюджет України на 2020 рік не є законами про судоустрій у розумінні ст.130 Конституції України. Наведеними чи іншими законами не вносилися зміни до Закону №1402-VIII Про судоустрій і статус суддів (стосовно розміру суддівської винагороди). З цих підстав Закон України Про Державний бюджет України на 2020 рік не може встановлювати розміру винагороди судді. Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом №553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону №1402-VIII.

Для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону №1402-VIII, які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону №294-ІХ (у редакції Закону №553-ІХ).

Закон №294-ІХ (у редакції Закону №553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в ч.2 ст.95 Конституції України та деталізовані у Бюджетному кодексі України. Цей закон (про державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, що наведені у постанові від 03 березня 2021 року №340/1916/20.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що єдиним нормативно-правовим актом, яким визначається розмір суддівської винагороди, є закон про судоустрій. Цей закон є спеціальним щодо встановлення (визначення) розміру суддівської винагороди. У разі колізії між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами, застосовувати необхідно спеціальний, якщо він не скасований виданим пізніше в часі загальним актом.

Зміни до Закону №1402-VIII у частині, що регламентує розмір суддівської винагороди у період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, не вносилися, тож законних підстав для обмеження її виплати не було.

Відтак, обмеження виплати у цей період суддівської винагороди розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів, на підставі статті 29 Закону №294-ІХ було незаконним.

Матеріалами справи стверджується і не заперечується учасниками справи той факт, що заборгованість суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) складає 376973,25 грн.

Щодо висновку суду першої інстанції в частині визнання протиправними дій Закарпатського апеляційного суду щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) із застосуванням статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, колегія суддів виходить з наступного.

Всупереч вимогам частини другої статті 130 Конституції України та статті 135 Закону № 1402-VIII, обмеживши розмір суддівської винагороди, шляхом внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, законодавець зумовив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідач у цій справі, виконуючи вимоги Бюджетного кодексу України та Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, були вимушені вчиняти дії, що порушують права та конституційні гарантії суддів. Отже, в силу своїх повноважень, відповідач виконував приписи закону. Крім того, відповідач, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, не міг виплачувати позивачу суддівську винагороду (протягом згаданого періоду) понад виділені йому для цього бюджетні асигнування.

Тому з врахуванням ст.5 та п.10 ч.1 ст.245 КАС України колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача є стягнення з відповідача недоотриманої суми грошової винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року в розмірі 376973,25 грн із утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. Цей висновок суду першої інстанції не оскаржується і, на думку колегії суддів, прийнятий відповідно до вимог Закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для перегляду рішення суду в цій частині та виходу за межі доводів апеляційної скарги.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що позовні вимоги про визнання протиправними дій Закарпатського апеляційного суду в позовній заяві не заявлялись.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є підставними та спростовують відповідні висновки суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням наведеного вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав їм належну оцінку, разом з тим, дійшов помилкового висновку щодо обраного способу захисту в частині визнання протиправними дій, а тому судове рішення відповідно до ст.317 КАС України необхідно скасувати в оскаржуваній частині; в решті - залишити без змін.

Керуючись ст. 229, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Закарпатського апеляційного суду задовольнити.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 березня 2021 року у справі № 260/4333/20 в частині визнання протиправними дій Закарпатського апеляційного суду щодо нарахування та виплати судді Закарпатського апеляційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) із застосуванням статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік скасувати з підстав викладених у мотивувальній частині постанови.

У решті рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 березня 2021 року у справі № 260/4333/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 07 липня 2021 року.