Справа № 160/13143/20
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою громадянина Еритреї ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу і зобов`язання вчинити певні дії,-
15.10.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява громадянина Еритреї ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 07.10.2020 року № 100;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позовних вимог зазначається, що позивач народився у Саудівський Аравії та є громадянином Еритреї, проте, не може і не бажає користуватися захистом країни своєї громадянської належності, оскільки набув громадянства за громадянством своїх батьків, при цьому, місцем його народження і попереднім місцем проживання є територія Саудівської Аравії. В 1970 року родина позивача покинула Еритрею у зв`язку із політичною ситуацією в країні, оскільки батько позивача був учасником опозиційної політичної партії « Jabha Tahrir » (Фронт визволення Еритреї), члени якої та їх родини піддавалися політичним репресіям з боку нинішньої влади, а тому подальше повернення ОСОБА_1 до Еритреї загрожує його життю, безпеці та свободі. Вказані обставини були зазначені позивачем в заяві про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте відповідач, розглянувши цю заяву, протиправно відмовив в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, пославшись на очевидну необґрунтованість заяви. Однак, на думку позивача, відповідач не дослідив в повній мірі його заяву та формально перевірив наведені в ній обставини, а також наявну інформацію по країні громадянської належності позивача, в той час як вказані останнім обставини безпосередньо свідчать про необхідність надання йому міжнародного захисту, позаяк він має реальні побоювання стати в своїй країні жертвою переслідувань за ознакою належності до певної соціальної групи та політичних переконань його батька.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.10.2020 року вказана позовна заява залишена без руху та позивачеві надано строк - десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків шляхом подання до суду: - відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору - у випадку, якщо законом встановлений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; відомостей про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; власного письмового підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
На виконання вимог вищевказаної ухвали суду від 20.10.2020р. позивачем 30.10.2020р. усунуті означені недоліки позовної заяви.
Також вказаною ухвалою суду витребувано у Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області належним чином завірену копію наказу від 07.10.2020 року №100.
21.12.2020 року до суду надійшов відзив Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач пред`явлений позов не визнав та просив повністю відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на те, що ані в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.09.2020 року, ані під час проведення відповідачем процедури розгляду даної заяви, позивач не повідомляв про наявність будь-яких фактів переслідування його особи за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Більш того, 22.05.2017 року ОСОБА_1 вже звертався з аналогічною заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, яке за наслідками розгляду цієї заяви також відмовило позивачеві в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і така відмова визнана в судовому порядку правомірною, а відповідне рішення суду у справі №815/3481/17 є таким, набрало законної сили. І після ухвалення Верховним Судом 20.02.2020р. рішення у справі №815/3481/17 позивач вже 18.09.2020р. звернувся з аналогічною заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області. Отже, оскаржуваний наказ є правомірним, тим більше, що отримані під час співбесіди пояснення позивача містять неточності та суперечності щодо членства в опозиційній партії родичів шукача захисту, а тому ймовірність виникнення будь-яких проблем у ОСОБА_1 на території Еритреї з цього приводу відсутня. Щодо посилання позивача в заяві-анкеті від 18.09.2020р. та під час співбесіди 23.09.2020р. на те, що при поверненні в Еритрею існує ймовірність відправлення його до військового табору «САВА», де, зі слів заявника, служать все життя без права виїзду, то такі твердження є необґрунтованими, оскільки згідно з інформацією по країні, хоча табір « САВА » і існує у дійсності, проте, це військово-навчальний табір для учнів 12 класу, в якому останні проходять фізичну підготовку, чотири місяці військової і політичної підготовки і шість-вісім місяців академічної освіти, а в березні кожного року закінчується іспитами на отримання сертифікату про середню освіту в Еритреї, які в народі відомі як «матрік», отже, заявник при поверненні в Еритрею не може бути направлений до цього табору, оскільки він закінчив середню школу, про що свідчить ксерокопія атестату про закінчення середньої освіти, виданого у 2011 році Міністерством освіти і науки області Ель-Хардж , Королівство Саудівська Аравія. Крім того, під час співбесіди позивач сам розповів, що він ніколи не проживав на території Еритреї, а його родичі й досі легально проживають в Саудівській Аравії та щороку продовжують там термін перебування. Враховуючи надані заявником відомості відносно його народження та постійного місця проживання в Саудівській Аравії, можливо дійти висновку, що шукач захисту та його батьки, які проживають понад 20 років на території Саудівської Аравії, можуть відноситися до «статусу діаспори» або мають право на отримання такого статусу, через що, у разі повернення заявника або членів його родини до Еритреї, буде звільнено від обов`язкової національної служби. Також відповідачем зауважено, що звернення позивача за міжнародним захистом відбулося зі зволіканнями і лише після відрахування з навчального закладу у вересні 2016 року та появи проблем з документами, коли він перейшов на нелегальне становище, чим порушено ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Згідно з ч.1 ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Частиною 4 статті 243 КАС України встановлено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Зважаючи на наведене та відповідно до вимог ст. ст. 257-262 КАС України, а також з урахуванням того, що з 04.01.2021р. по 06.01.2021р., включно, суддя Турова О.М. перебувала у відпустці, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні, а повне судове рішення складено першого робочого дня.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з огляду на таке.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянином Еритреї, місце народження - Саудівська Аравія , м. Ель-Хардж, національність - еритреєць, віросповідання - іслам, мусульманин-суніт.
Позивач вибув з Саудівської Аравії, м. Ель-Хардж, р-н Хай ель Салам (країна постійного проживання) у грудні 2015 року авіарейсом Ер-Ріад - Стамбул - Харків, на підставі паспортного документу та студентської візи.
08.10.2013р. документований ГУ ДМС України в Харківській області посвідкою на тимчасове проживання НОМЕР_1 , терміном дії до 18.09.2014р., у зв`язку із навчанням.
Як слідує з матеріалів особової справи ОСОБА_1 , вищевказана посвідка на тимчасове проживання була у нього вилучена у 2016 році у зв`язку із відрахуванням з навчального закладу.
З 2016 року позивач проживає на території України нелегально.
Вперше ОСОБА_1 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області 22.05.2017 року, в обґрунтування якої зазначив, що народився у Саудівській Аравії та є громадянином Еритреї, проте, в 1970 році його сім`я виїхала з Еритреї у зв`язку з політичною ситуацією в країні, оскільки його батько був учасником політичної партії, яка була в опозиції, тому він не може повернутися в Еритрею , оскільки його можуть вбити або посадити.
За результатами розгляду особової справи громадянина Еритреї ОСОБА_1 Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області дійшло до висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.
Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №98 від 26.05.2017р. прийнято до уваги вищевказаний висновок та відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно гр. Еритреї ОСОБА_1 .
23.06.2017р. позивач отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, №5/1-152 від 26.05.2017р.
Не погодившись з вищеозначеним наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №98 від 26.05.2017р., ОСОБА_1 оскаржив його у судовому порядку, звернувшись у липні 2017 року до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив:
- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 26.05.2017 №98 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту»;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21.11.2017р. у справі №815/3481/17 позовні вимоги задоволено, визнано неправомірним та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 26.05.2017 №98 та зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15.02.2018р. у справі №815/3481/17 апеляційну скаргу відповідача задоволено, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21.11.2017 у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 26.05.2017 року №98, зобов`язання вчинити певні дії, скасовано та прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постанова Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі №815/3481/17 набрала законної сили з дати її прийняття, тобто 20.02.2020р. і є остаточною.

Після прийняття Верховним Судом вищевказаного судового рішення позивач територію України не залишив, перейшовши на нелегальне становище.

09.06.2020 року відділом організації запобігання нелегальної міграції, реадмісії та видворення України у справах іноземців та ОБГ ГУ ДМС України в Одеській області відносно ОСОБА_1 прийнято рішення №121 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, але позивач територію України не залишив, скориставшись правом на оскарження вказаного рішення у судовому порядку, звернувшись до Приморського районного суду м. Одеси.

Судом також встановлено, що в подальшому 18.09.2020 року ОСОБА_1 повторно звернувся із заявою про визнання останнього біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вже до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (у зв`язку із зміною місця тимчасового проживання), в обґрунтування якої зазначено, що подальше повернення ОСОБА_1 до Еритреї загрожує його життю, безпеці та свободі, оскільки в силу еритрейських законів та положень він зобов`язаний проходити військову та національну службу, яка не обмежується певним періодом, може тривати все життя, і він проти цих правил, згідно з якими Еритрея змушує громадян там підкорюватися, із сімейного походження, яке теж проти і покинули країну на довгий час, ці факти ще більше погіршують його становище. Також в цій заяві позивачем зазначено, що він живе в Україні вісім років і здобув медичну освіту і хоче продовжувати тут жити і працювати за своєю професією лікаря, замість того, щоб їхати в Еритрею і втрати все, чого досяг, і принизити за правилами Еритреї.

Також в заяві-анкеті від 18.09.2020р. позивачем зазначено, що при поверненні до Еритреї його затримають та направлять до табору «САВА» для військової служби, яка триватиме все життя. При цьому, насправді у цьому закритому таборі має місце рабство та тортури над молодими людьми, там чинять злочини проти людства. Крім того, позивачем зазначено, що його батьки втекли з Еритреї під час останньої війни з Ефіопією, так як не бажали воювати і були під загрозою арешту і тортур до смерті. Якщо він повернеться до Еритреї, то його заарештують і будуть тиснути на його родину. Також в заяві-анкеті від 18.09.2020р. вказано, що дядя позивача був головним членом опозиційної партії і це ще один привід для його арешту. Позивачем зауважено, що він не народився в Еритреї і ніколи там не бував, і не хоче туди їхати, так як він проти влади і відношення держави до народу через відсутність там свободи суспільної думки та наявність арештів і тортур до тих, хто чинить супротив. Повернутися до Саудівської Аравії він також не може через відсутність законних підстав там проживати.

За результатами розгляду особової справи №52842_4058 (2020 DP 0002) заявника громадянина Еритреї ОСОБА_1 відділом з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Дніпропетровській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 07.10.2020р., оскільки в результаті аналізу матеріалів особової справи №52842_4058 (2020 DP 0002) та інформації по країні походження встановлено, що заява є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тому на підставі статті 8 цього Закону доцільним є прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 .

У вказаному висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем зазначено, що заявник надає суперечливі твердження, зокрема, в заяві-анкеті від 18.09.2020р. заявник повідомляє, що при поверненні до Еритреї, де він ніколи не був, він буде зобов`язаний проходити військову службу, яка не обмежується певним періодом і може тривати все життя, тому заявник побоюється, що при поверненні його затримають та направлять до табору «САВА» для проходження військової служби; також заявник стверджує, що його рідний дядя був головним членом опозиційної партії і це ще один привід для держави, щоб його заарештувати і тиснути на його сім`ю; натомість в заяві-анкеті від 22.05.2017р. заявник стверджує, що батько заявника був членом опозиційної партії « Jabha », у зв`язку з чим покинув Еритрею у 1970 році; а в заяві-анкеті від 18.09.2020р. - стверджує, що окрім його дяді, який був головним членом опозиційної партії в Еритреї «Eritrean Liberation Front» (Фронт визволення Еритреї), ніхто з його сім`ї не приймав участі в політичному житті країни. При цьому, згідно з інформацією по країні походження можна зробити висновок щодо існування двох визвольних фронтів на території Еритреї, які, об`єднавши зусилля, перемогли у війні, в одній з яких, начебто, перебував дядя заявника, яка згідно з інформацією з Інтернет джерел станом на 01.09.2019р. не є опозиційною. З урахуванням зазначеного та суперечливості наданої заявником інформації щодо членства в опозиційній партії родичів шукача захисту, ймовірність виникнення будь-яких проблем у заявника на території Еритреї з цього приводу відсутня. Щодо посилання позивача в заяві-анкеті від 18.09.2020р. та під час співбесіди 23.09.2020р. на те, що при поверненні в Еритрею існує ймовірність відправлення його до військового табору «САВА», де, зі слів заявника, служать все життя без права виїзду, то такі твердження є необґрунтованими, оскільки згідно з інформацією по країні, хоча табір « САВА » і існує у дійсності, проте, це військово-навчальний табір для учнів 12 класу, в якому останні проходять фізичну підготовку, чотири місяці військової і політичної підготовки і шість-вісім місяців академічної освіти, а в березні кожного року закінчується іспитами на отримання сертифікату про середню освіту в Еритреї, які в народі відомі як «матрік», отже, заявник при поверненні в Еритрею не може бути направлений до цього табору, оскільки він закінчив середню школу, про що свідчить ксерокопія атестату про закінчення середньої освіти, виданого у 2011 році Міністерством освіти і науки області Ель-Хардж, Королівство Саудівська Аравія. Крім того, під час співбесіди позивач сам розповів, що він ніколи не проживав на території Еритреї, а його родичі й досі легально проживають в Саудівській Аравії та щороку продовжують там термін перебування. Враховуючи надані заявником відомості відносно його народження та постійного місця проживання в Саудівській Аравії, можливо дійти висновку, що шукач захисту та його батьки, які проживають понад 20 років на території Саудівської Аравії, можуть відноситися до «статусу діаспори» або мають право на отримання такого статусу, через що, у разі повернення заявника або членів його родини до Еритреї, буде звільнено від обов`язкової національної служби. Отже, твердження заявника щодо його призову в армію є необґрунтованим і його можна вважати неправдоподібним. Зі слів заявника під час співбесіди 23.09.2020р. останній раз він був у країні постійного проживання у 2015 році, а у 2016 році термін дії документа скінчився, у зв`язку із чим виїхати до Саудівської Аравії він не може. На питання: «Чому він не продовжив термін дії документа до його закінчення?» - заявник відповів, що немає можливості; щоб продовжити документ, він мав працювати за контрактом в Саудівській Аравії, а через те, що він навчався в Україні - не зміг поїхати і продовжити термін дії посвідчення. Водночас, у дозволі на проживання в Саудівській Аравії , переклад якого надав заявник, зазначено: «без права на працевлаштування». Відповідно до матеріалів особової справи ГУ ДМС України в Одеській області під час співбесіди 25.05.2017р. заявник стверджував, що вирішить проблему з документами, після чого він планує повернутися до країни постійного проживання - Саудівської Аравії . При цьому, Саудівська Аравія відповідно до рекомендацій МЗС України громадянам України, які планують поїздку до цієї країни, без пекова ситуація в Королівстві Саудівська Аравія (далі - КСА) є стабільною і знаходиться під контролем внутрішніх сил КСА; жодних серйозних порушень у країні зараз немає. В цілому КАС є однією з найбільш стабільних держав в регіоні з точки зору безпеки. Таким чином, заявник може повернутися в країну свого походження - КСА, де проживають його батьки, і, як стверджує сам заявник, де ні йому, ні членам його родини нічого не загрожує. Також відповідачем зауважено, що, перебуваючи на території України нелегально з 2016 року, заявник тривалий час не звертався з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із своїми побоюваннями. З такою заявою вперше він звернувся вже після відрахування з університету, коли він перейшов на нелегальне становище. Тому можливо вважати, що заявник є мігрантом, а не біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області №100 від 07.10.2020р. відповідно до ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, громадянину Еритреї, країна постійного проживання - Саудівська Аравія , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

07.10.2020 року позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області №7-20 від 07.10.2020р., яким ОСОБА_1 проінформовано, що наказом відповідача від 07.10.2020 року №100 позивачеві відмовлено в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з тим, що заява є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погодившись з вищевказаним наказом, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI) (тут і надалі - у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до положень частини шостої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

За приписами пункту 3 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» довідка про звернення за захистом в Україні - це документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

У силу статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною сьомою статті 7 вказаного Закону встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

За змістом приписів частини першої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно з частиною четвертою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011р. №649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011р. за №1146/19884, на виконання пункту 2 статті 27 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», керуючись положеннями пунктів 1, 6 частини другої статті 18 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» та підпункту 3 пункту 11 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 383, з метою організації прийняття заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Правила №649).

Відповідно до п.4.3 розділу ІV Правил №649 на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.4.4 розділу ІV Правил №649 рішення, передбачені пунктом 4.3 цього розділу, оформлюються наказом територіального органу ДМС (додаток 14).

Відповідно до п.4.6 розділу ІV Правил №649 у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 15), з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень (додаток 16).

Таким чином, з урахуванням вищевказаних приписів ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та п.п.4.3-4.6 розділу ІV Правил №649, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлюється наказом територіального органу ДМС.

Відповідно до положень частин шостої та сьомої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Так, Законом України від 21.10.1999 №1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Згідно з положеннями пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказування реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення (п.5 та п.6).

Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

При цьому заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як встановлено судом, спірним рішенням позивачеві відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із тим, що його заява є очевидно необґрунтованою, позаяк у заявника відсутні умови, визначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Суд погоджується з таким висновком ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, виходячи з такого.

Як слідує з поданої ОСОБА_1 позовної заяви, вона обґрунтована тим, що батько позивача був учасником опозиційної політичної партії « Jabha Tahrir » (Фронт визволення Еритреї), члени якої та їх родини піддавалися політичним репресіям з боку нинішньої влади, а тому подальше повернення ОСОБА_1 до Еритреї загрожує його життю, безпеці та свободі; вказані обставини були зазначені позивачем в заяві про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте відповідач, розглянувши цю заяву, протиправно відмовив в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, пославшись на очевидну необґрунтованість заяви.

Разом з тим, з досліджених судом протоколів співбесіди з позивачем працівниками міграційної служби від 23.09.2020 року та 28.09.2020 року, копії яких містяться в матеріалах справи, слідує, що позивач особисто зазначив, що його батько в політичній партії, коли проживав в Еритреї, ніколи не перебував, а на питання: «Чому на співбесіді в Одесі він сказав, що його батько був членом політичної партії « Jabha Tahrir », а під час співбесіди 23.09.2020р. він про це не розповідав?» - позивач відповів, що він цього не казав і, можливо, його невірно зрозуміли; прямого зв`язку у його батька з партіям немає, він поїхав з Еритреї, так як не бажав воювати, в той час як його дядя - ОСОБА_8 - був одним із очільників партії « Eritrean Liberation Front »; під час війни проти Ефіопії, останньої війни, було дві партії, а його дядя був одним із головних членів однієї з цих партій; після війни до влади прийшла інша партія - «Eritrean Peoples Liberation Front», а члени партії «Eritrean Liberation Front» зазнали політичних переслідувань.

Також позивач на співбесіді 28.09.2020 року пояснив, що йому невідомо чи наявний у його дяді документ щодо членства в політичній партії та чи підтримує він зараз зв`язки з її членами, бо це було приблизно 40 років тому.

На питання: «Як на Вас може відобразитися той факт, що Ваш дядя був в іншій партії?» - позивач надав відповідь: «Я не знаю як точно, проте, напевно, по документам, якщо знайдуть інформацію про мого дядю, то одразу вирішать, що я проти держави, і може в такий спосіб вони забажають, щоб мій дядя повернувся до Еритреї . Я точно не знаю».

Досліджені протоколи співбесіди свідчать про безпідставність висловлених позивачем у позові доводів на обґрунтування своїх позовних вимог щодо неможливості його повернення до країни громадянської належності через те, що батько позивача був учасником опозиційної політичної партії « Jabha Tahrir » (Фронт визволення Еритреї), члени якої та їх родини піддавалися політичним репресіям з боку нинішньої влади, а тому подальше повернення ОСОБА_1 до Еритреї загрожує його життю, безпеці та свободі.

Тим більше, що у вищевказаних протоколах співбесід від 23.09.2020 року та 28.09.2020 року позивач особисто підтвердив, що до нього ніколи не застосовували фізичне насилля, яке б було пов`язане з його расою, національністю, віросповіданням, політичними переконаннями тощо, а також йому невідома інформація щодо переслідування будь-коли членів його родини з політичних підстав.

На питання: «Як Ви поясните той факт, що під час розгляду Вашої заяви в міграційній службі в Одесі на співбесіді 25.04.2017р. Ви сказали, що брат Вашого батька Осман був членом партії « Jabha Tahrir » і його вбили в Еритреї члени партії «Шахбия»?» - позивач відповів, що це інший брат, перший раз він був у стресовому стані через інтерв`ю і міг невірно назвати ім`я, а на питання: «Уточніть про якого дядю йшла мова?» - позивач надав відповідь: «Я не пам`ятаю його ім`я, це розповідав мені мій батько».

Таким чином, надані позивачем пояснення та твердження місять неточності та протиріччя.

Водночас, з матеріалів особової справи слідує, що безпосередньо сам заявник ніколи не був членом жодних політичних, громадських, молодіжних, релігійних, військових чи інших організацій, як в країні громадянської належності, так і на території України.

Таким чином, аналізуючи заяви-анкети та протоколи співбесід шукача захисту, відповідач зробив вірний висновок, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, заявник особисто не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме: у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, в матеріалах справи також відсутні докази, а позивачем не наведено переконливих фактів, які б свідчили про можливу загрозу його життю, здоров`ю та свободі у разі повернення останнього до Еритреї, тим більше, що в протоколах співбесід позивач особисто, що йому не відомі факти щодо переслідування членів його родини, в тому числі з політичних підстав.

Відповідачем проаналізовано інформацію по країні походження заявника та з`ясовано, що 1962 році почалася війна, Ефіопія анексує Еритрею та робить її провінцією. Починається війна за незалежність. У 1970 році Фракція «Фронт визволення Еритреї» розпалася, щоб сформувати Народний фронт визволення Еритреї. У 1974 році Ефіопський імператор повалений в результаті військового перевороту. У 1991 році Народний фронт визволення Еритреї захоплює еритрейську столицю Асмера і формує тимчасовий уряд. У 1993 році Еритрея стає незалежною і приєднується до ООН. З огляду на наведене, можна дійти висновку щодо існування двох визвольних фронтів на території Еритреї, які, об`єднавши зусилля, перемогли у війні, в одній з яких, начебто, перебував дядя заявника, і яка згідно з відомостями Інтернет джерел станом на 01.09.2019р. не є опозиційною.

Будь-яка інформація щодо діяльності партії, її цілей, кількості послідовників позивачеві невідома. Останнім повідомлено лише про участь вказаної партії у громадянській війні в Еритреї, що є загальновідомою інформацією.

Також при розгляді цієї справи суд враховує, що позивач вже звертався з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якій було зазначено частково аналогічні обставини щодо необхідності визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте наказом від 26.05.2017 року №98 у задоволені заяви було відмовлено з підстав її необґрунтованості, що унеможливлює надання міжнародного захисту.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач оскаржив його в судовому порядку.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15.02.2018 року у справі №815/3481/17, яка залишена без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.02.2020 року, тобто є такою, що набрала законної сили, у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

При цьому, відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, судовими рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанції у справі №815/3481/17, які набрали законної сили, встановлено, що історія переслідування позивача є необґрунтованою та не може бути розглянута у контексті надання міжнародного захисту; отримані пояснення позивача містять неточності, наявні елементи зловживання процедурою набуття міжнародного захисту.

В ході розгляду справи №815/3481/17 судами встановлено, що позивач на законних підставах перебував на території України, навчався у навчальному закладі, з якого був відрахований у вересні 2016 року. Після цього позивач з вересня 2016 року по травень 2017 року перебував на території України без законних підстав та 22.05.2017 звернувся з заявою до міграційного органу про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також судами у справі №815/3481/17 встановлено, що позивач є громадянином Еритреї, місце народження - Саудівська Аравія , м. Ель-Хардж, національність - еритреєць, віросповідання - іслам, мусульманин-суніт; сповідує іслам і не зазнавав переслідувань та насильства за свої релігійні переконання. При цьому, позивач не був членом жодних політичних партій, не брав участь в політичних заходах та не зазнавав переслідувань та насильства за політичними переконаннями. Відповідно до заяви від 22.05.2017р. батько заявника був членом опозиційної партії та покинув Еритрею у 1970 році, однак, з анкетування від 23.05.2017р. випливає, що батько особи виїхав до Саудівської Аравії у 1986 році та проходив службу в партії « Jabha », як військовозобов`язаний, так як вона була мілітаризована. В той самий час, згідно з протоколом співбесіди від 25.05.2017р. батько був членом вказаної партії лише формально, переїзд з Еритреї відбувся у 1970-их роках до моменту оформлення будь-яких документів щодо приналежності до вказаної партії. Будь-яка інформація щодо діяльності партії, її цілей, кількості послідовників особі невідома. Було повідомлено лише про участь вказаної партії у громадянській війні в Еритреї, що є загальновідомою інформацією. Таким чином, з урахуванням зазначеного та суперечливості наданої інформації, членство батька позивача в опозиційній партії та ймовірність виникнення будь-яких проблем у позивача на території Еритреї через таку діяльність батька, обґрунтовано не враховано ГУ ДМС України в Одеській області.

Крім того, судами у справі №815/3481/17 було встановлено, що позивач ніколи не проживав на території Еритреї, особисто його ніхто не переслідував; що його звернення направлене на легалізацію свого становища на території України; що на території Еритреї проживає його дід, бабка та їх ніхто не переслідує; а також підтвердив, що він не має бажання повертатись до країни громадської належності через відсутність родичів. Крім цього, позивач прибув на територію України з метою навчання і після відрахування з навчального закладу до звернення до відповідача протягом більше ніж півроку нелегально перебував на території України та за захистом не звертався, що порушує вимоги ч.5 ст.5 Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З огляду на приписи ч.4 ст.78 КАС України, обставини звернення позивача щодо необхідності визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, які є частково аналогічними тим, що і під час звернення з відповідною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, під час розгляду справи №815/3481/17 визнані необґрунтованими.

При розгляді цієї справи суд також зауважує, що у позивача відсутні документальні підтвердження того, що останній підпав під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні. При цьому, в матеріалах справи відсутнє підтвердження щодо існування будь-яких ризиків або загроз життю позивача у разі повернення до Еритреї.

Побоювання позивача стати жертвою переслідувань у країні походження не є обґрунтованими, за відсутності фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними, також в матеріалах справи відсутні докази загрози життю позивача, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, з огляду на встановлені обставини.

Причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, відповідачем обґрунтовано зроблено висновок про те, що позивач не бажає повертатись до країни своєї громадської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім цього, суд зазначає, що, як було вказано вище, крім означеної причини неможливості повернення до країни громадянської належності через ймовірність переслідувань з політичних підстав у зв`язку із участю батька або дяді в опозиційній партії, позивачем у заявах-анкетах від 18.09.2020р. зазначено ще й іншу причину - побоювання призову на військову службу в армію до табору «САВА» на необмежений період (на все життя), що загрожуватиме його життю, здоров`ю та свободі.

При цьому, у позовній заяві ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свої позовні вимоги, про таку підставу взагалі не зазначав, а посилався лише на побоювання стати жертвою переслідувань на політичному підґрунті саме через участь його батька (не дяді) в опозиційній політичній партії « Jabha Tahrir ».

Разом з цим, відповідачем при підготовці висновку також проаналізовано доводи ОСОБА_1 відносно його побоювань при поверненні в Еритрею призову на військову службу в армію до табору «САВА» на необмежений період та з`ясовано наступні факти, які також слід врахувати при прийнятті рішення.

Так, відповідачем з інформації по країні походження встановлено, що шкільна система Еритреї призначена для спрямування якомога більшого числа учнів в 12-й клас, а відразу по його закінченню відбувається набір на національну службу; в деяких випадках - шляхом продовження освіти в коледжах або професійно-технічних училищах. Уряд Еритреї описує цей спосіб призову як звичайний.

Більшість тих еритрейських учнів, які залишаються в школі до кінця шкільної програми, надходить в 12-й клас школи «Варсан-Йікеало» у військово-навчальному таборі «САВА». Цей рік в таборі «САВА» зазвичай включає в себе фізичну підготовку, чотири місяці військової і політичної підготовки, і шість-вісім місяців академічної освіти, а в березні кожного року закінчується іспитами на отримання сертифікату про середню освіту в Еритреї (ESECE), які в народі відомі як «матрік».

Отже, інформація по країні походження підтверджує факт існування табору «САВА», але це табір для учнів 12 класу, у зв`язку із чим позивач при поверненні в Еритрею не може бути направлений до цього табору, оскільки він закінчив середню школу, про що свідчить ксерокопія атестату про закінчення середньої освіти, виданого у 2011 році Міністерством освіти і науки області Ель-Хардж, Королівство Саудівська Аравія.

Згідно з Постановою про національну службу від 1995 року всі еритрейці у віці від 18 до 40 років зобов`язані відслужити національну службу (стаття 6); тривалість дійсної національної служби становить 18 місяців, включаючи 6 місяців військової підготовки і 12 місяців служби (стаття 8); під час війни особам, які проходять дійсну національну службу, можливо необхідно буде служити понад цей термін (стаття 21).

Разом з цим, еритрейці, які проживають закордоном, мають право на отримання преференційного статусу, званого «статусом діаспори», в Департаменті з питань імміграції та громадянства. Цей статус дає доступ до привілеїв: власника такого статусу звільняють від обов`язкової національної служби і всупереч положенням Постанови №24/1992, вони можуть знову покинути Еритрею без виїзної візи. Для отримання «статусу діаспори» еритрейці повинні подати наступні документи: підтвердження оплати податку в 2%; підтвердження підписання Форми 4/4.2 (якщо така є); еритрейську ідентифікаційну картку; міжнародний проїзний документ: паспорт або проїзний документ відповідно до Конвенції 1954 року; супроводжувальний лист від відповідального представництва Еритреї за кордоном, яке підтверджує, що вони проживають за межами Еритреї більше трьох років. (Европейский офис по вопросам предоставления убежища (EASO), Эритрея: национальная служба, выезд и возвращение. Информация о стране происхождения, 1 сентября 2019, доступ по адресу: ІНФОРМАЦІЯ_5 (остання дата доступу 02.10.2020р.).

Враховуючи надані позивачем відомості відносно його народження та постійного місця проживання в Саудівській Аравії, можливо дійти висновку, що шукач захисту та його батьки, які проживають понад 20 років на території Саудівської Аравії, можуть відноситися до «статусу діаспори» або мають право на отримання такого статусу, через що, у разі повернення заявника або членів його родини до Еритреї, буде звільнено від обов`язкової національної служби.

Також судом враховується, що під час співбесіди 23.09.2020р. позивач особисто підтвердив, що до нього ніколи не застосовували штрафи, арешти чи будь-які інші заходи адміністративного примусу за те, що він не проходив службу в армії в Еритреї, також до нього ніколи не надходили повістки про призов до армії.

З огляду на вищенаведені обставини, твердження позивача щодо його призову в армію є необґрунтованим і їх можна вважати неправдоподібним.

Враховуючи наведені норми діючого законодавства, наведені позивачем обставини та вказані відповідачем факти про країну походження позивача, суд погоджується з висновками відповідача відносно того, що не встановлено фактів, які б свідчили про можливість позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань.

При цьому, суд враховує, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом первинного звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Водночас, судом встановлено, що звернення позивача за міжнародним захистом обумовлено намірами щодо легалізації в Україні і не пов`язано із ситуацією в країні громадянської належності позивача, причини неможливості повернення на Батьківщину складаються лише з припущень позивача та мають загальний характер.

Так, згідно з пунктом F Керівництва по процедурах та критеріях визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

На підставі зазначеного, суд погоджується з висновками відповідача, що у дійсності основною метою звернення позивача до органу міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України. Однак, така підстава звернення не відповідає критеріям поняття біженець, а підпадає під поняття мігрант, тому позивача згідно з пунктом 62 Керівництва УВКБ ООН необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

За такого правового врегулювання та обставин справи, суд доходить висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідача, оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни свого постійного проживання через обставини особистого характеру, через що така особа є мігрантом, а не біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31 березня 2020 року у справі № 520/3804/19.

Таким чином, відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, належним чином дослідив, який рівень небезпеки для позивача існував на момент залишення ним країни походження, в тому числі, з урахуванням інформації по країні походження позивача і наданим ним пояснень, як станом на час його первинного звернення за міжнародним захистом у 2017 році, так і станом на час повторного звернення з такою заявою у 2019 році, проаналізувавши належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заявах-анкетах про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та протоколах співбесід.

За такого правового врегулювання та обставин справи, суд погоджується з висновками відповідача про те, що повторна заява ОСОБА_1 від 18.09.2020р. про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є очевидно необґрунтованою, оскільки у заявника відсутні умови, визначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що є підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а, отже, свідчить про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення та про відсутність підстав для його скасування, оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, а його побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог через їх недоведеність та необґрунтованість, а, отже, про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.

З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, судові витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду з цією позовною заявою, відповідно до ст.139 КАС України не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 242-246, 250, 254, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви громадянина Еритреї ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 11 січня 2021 року.

Суддя О.М. Турова