Справа № 640/7708/20
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Шейко Т.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року Справа № 640/7708/20

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Степанюка А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Київської митниці Державної митної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2021 року у справі

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаавтоцентр»

до Київської митниці Державної митної служби України

про визнання протиправними та скасування рішення

і картки відмови, стягнення матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мегаавтоцентр» (далі - позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Київської митниці Державної митної служби України (далі - відповідач) про:

- визнання протиправними та скасування рішення про коригування митної вартості Київської митниці Держмитслужби № UA100000/2020/300045/1 від 07.02.2020 та картки відмови у прийнятті митної декларації №/2020/00090 від 10.02.2020;

- стягнення з відповідача 374 000,00 грн. на користь ТОВ «Мегаавтоцентр» матеріальної шкоди, заподіяної незаконним рішенням Київської митниці Держмитслужби про коригування митної вартості від 07.02.2020 за рахунок бюджетних асигнувань.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2021 року позов було задоволено повністю.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що документами, поданими позивачем митному органу під час проходження митного контролю, підтверджується заявлена митна вартість товару, а відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено обґрунтованості сумнівів щодо достовірності зазначених у цих документах відомостей, правомірності прийняття ним оскаржуваного рішення та наявності правових підстав для коригування заявленої позивачем митної вартості за резервним методом.

Крім того, вважаючи протиправним оскаржуване позивачем рішення про коригування митної вартості та картку відмови у прийнятті митної декларації, суд дійшов висновку, що сплата позивачем додаткових митних платежів є матеріальною шкодою в розумінні пункту 6 частини першої статті 5 КАС України, а тому підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що декларантом не підтверджено документально відомостей щодо числових значень складової митної вартості товарів, що при перевірці поданих позивачем документів для здійснення митного оформлення товару контролюючим органом було встановлено наявність розбіжностей, які позивачем не усунуто.

При цьому, апелянт вказує, що поданий позивачем рахунок-фактури від 29.01.2020 складено юридичною особою, яка не є власником транспортного засобу, імпортованого позивачем, що митній декларації вказані реквізити іншого рахунку фактури, ніж той, що фактично поданий позивачем до митного оформлення.

Крім того, апелянт стверджує, що позивачем не підтверджено витрати на доставку транспортного засобу, а з довідки, наданої позивачем вбачаються лише витрати громадянина ОСОБА_1 .

Також апелянт вважає, що позовні вимог про стягнення заявлених позивачем матеріальних збитків наразі є передчасними і безпідставно були задоволені судом.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що оскаржуване рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.05.2021 відкрито апеляційне провадження у справі, установлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження з 06.07.2021.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін та наполягає на правомірності декларування ним імпортованого товару за ціною договору та підтвердження зазначеної ціни і її складових всіма необхідними документами, а також зазначає, що всі наведені апелянтом доводи і сумніви у митній вартості товару спростовуються матеріалами справи і апелянтом правильності висновків суду не спростовано.

Крім того, разом з відзивом на апеляційну скаргу позивачем подано заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 49850,00 грн.

Відповідачем подано клопотання про зменшення розміру заявлених позивачем витрат на правничу допомогу, в якому він просить відмовити в заяві позивача та зазначає, що в наданих ним документах відсутня деталізація, які кошти і за що були сплачені адвокату.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, товариство з обмеженою відповідальністю «Мегаавтоцентр» (далі - ТОВ «Мегаавтоцентр») зареєстровано як юридична особа ().

30.01.2020 представником позивача в електронному вигляді було подано митну декларацію для попереднього митного оформлення № UA100530/2020/005255 в порядку статті 259 Митного кодексу України. В декларації зазначена наступна інформація: відправником легкового автомобіля марки BMW модель М5, номер кузова НОМЕР_1 , об`єм двигуна 4395 кб. см. є компанія Export euro car (Польща, Варшава), одержувачем та особою, відповідальною за фінансове врегулювання - ТОВ «Мегаавтоцентр». Вартість автомобіля складає - 63 700 євро.

05.02.2020 представником позивача - ФОП ОСОБА_2 ввезено даний автомобіль на митну територію України через Волинську митницю Державної митної служби України та подано митну декларацію №UA100530/2020/006673 для проведення митного оформлення ввезення автомобіля.

Митну вартість автомобіля було задекларовано заціною 63700 Євро, за основним (першим) методом визначення митної вартості: ціни угоди за ціною договору (контракту) товарів та рахунку-фактури, які імпортуються.

У графі 44 митної декларації було помилково зазначено реквізити рахунку-фактури №767/2019 від 22.11.2019.

В той же час, для підтвердження заявлених даних митниці подані документи: рахунок (інвойс) №200129.2-EEC/MGA від 29.01.2020 на суму 63700 євро; міжнародна товарно-транспортна накладна (CMR); контракт №01/20-ЕХ від 15 січня 2020 року; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 від 03 грудня 2019 року; довідка про транспортні витрати від 05 лютого 2020 року.

На час подання митної декларації було здійснено повну сплату митих платежів у розмірі 573000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 29 січня 2020 року №18, виходячи із детального розрахунку митних платежів, які наведені в графі 47 попередньої митної декларації.

07.02.2020 Київською митницею Державної митної служби України прийнято рішення про коригування митної вартості товарів № UА100000/2020/300045/1.

У консультації до рішення, яка надавалась декларанту (брокеру ОСОБА_2 ), зазначено, що у митний декларації для попереднього оформлення ввезення автомобіля реквізити рахунку-фактури відрізняються від реквізитів рахунку- фактури, який зазначено фактично було долучено до митної декларації № UA100530/2020/006673, а тому неможливо встановити дійсну вартість автомобіля.

На виконання вимог відповідача, які зазначені в консультації до рішення, додатково надано підтвердження від AT «Банк Січ» про повну сплату вартості автомобіля позивачем на користь відправника в розмірі 63700 євро на підставі контракту №01/20-ЕХ від 15.01.2020 та рахунку № 200129.2-EEC/MGA від 29.01.2020; експортну декларацію країни експортера Польщі.

10.02.2020 відповідачем складено картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA100530/2020/00090. Підстава відмови - декларантом не надано документів на підтвердження митної вартості товару.

В подальшому випуск автомобіля у вільний обіг здійснено за митною декларацією №UA100530/2020/007497 від 10 лютого 2020 року із забезпеченням сплати різниці між сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною декларантом у митній декларації № UA100530/2020/006673 від 05 лютого 2020 року та сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною митницею.

Згідно з прийнятим відповідачем рішенням митна вартість товару була визначена у розмірі 105252 євро за резервним методом (метод 2а, за подібним товаром) із посиланням на джерело визначення митної вартості: митну декларацію від 28 серпня 2018 року №UA100110/2098/142838.

За даними митної декларації №UA100530/2020/006673 від 05 лютого 2020 року позивачем сплачено 573000,00 грн митних платежів.

Проте, з урахуванням коригування митної вартості товару, додаткова сума нарахувань складала: 111525,78 грн. - ставка мита та 245356,71 грн. - ПДВ.

Вважаючи протиправними вищезазначене рішення про коригування митної вартості товару та картку відмови в прийнятті митної декларації, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Міжнародною конвенцією про спрощення та гармонізацію митних процедур, до якої Україна приєдналась згідно із Законом України від 15.02.2011 № 3018-VI (далі - Конвенція), Митним кодексом України (далі - МК України), Господарським кодексом України (далі - ГК України), Порядком виконання митних формальностей при здійсненні митного оформлення товарів із застосуванням митної декларації на бланку єдиного адміністративного документа, затвердженим Наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012 № 631 (далі - Порядок № 631).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ст. 49 МК України визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Згідно з частинами першою, другою статті 52 МК України, заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.

Декларант зобов`язаний: заявляти митну вартість, визначену ним самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації

У частинах другій, третій, п`ятій статті 53 МК України визначено перелік документів, які декларант повинен подавати для підтвердження митної вартості товару, заявленої у декларації, і методу, обраного для її обчислення. До таких документів належать: декларація митної вартості, зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності, рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу), якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару, за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару, транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів, копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню, якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Прямо передбачено, що у разі якщо документи, зазначені у частині 2 цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); виписку з бухгалтерської документації; ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; копію митної декларації країни відправлення; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

У п.п. 3.16, 6.2 Загального додатку до Конвенції визначено, що на підтвердження декларації на товари митна служба вимагає тільки ті документи, які є необхідними для проведення контролю за даною операцією та забезпечення виконання усіх вимог щодо застосування митного законодавства; митний контроль обмежується мінімумом, необхідним для забезпечення дотримання митного законодавства.

Відповідно до пп. 4.5.10 п. 4.5 розділу 4 Порядку №631 перевірка правильності визначення митної вартості товарів належить до митних формальностей, що виконуються при митному оформленні митної декларації.

Частиною 1 статті 54 МК України регламентовано, що контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

Згідно з пунктом 1 частини четвертою, частинами п`ятою та шостою статті 54 МК України орган доходів і зборів під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих зазначеними особами документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Орган доходів і зборів з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право: упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості; у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені статтею 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості; у випадках, встановлених цим Кодексом, здійснювати коригування заявленої митної вартості товарів; проводити в порядку, визначеному статтями 345 - 354 цього Кодексу, перевірки правильності визначення митної вартості товарів після їх випуску; звертатися до органів доходів і зборів інших країн із запитами щодо надання відомостей, необхідних для підтвердження достовірності заявленої митної вартості; застосовувати інші передбачені цим Кодексом форми митного контролю.

Митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.

Відповідно до статті 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 55 МК України декларант може провести консультації з органом доходів і зборів з метою обґрунтованого вибору методу визначення митної вартості на підставі інформації, яка наявна в органі доходів і зборів. На вимогу декларанта консультації проводяться у письмовому вигляді.

Відповідно до частин другої, четвертої, п`ятої та десятої статті 58 МК України метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.

Митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті.

Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.

При визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються такі витрати (складові митної вартості), якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті: 1) витрати, понесені покупцем: а) комісійні та брокерська винагорода, за винятком комісійних за закупівлю, що є платою покупця своєму агентові за надання послуг, пов`язаних із представництвом його інтересів за кордоном для закупівлі оцінюваних товарів; б) вартість ящиків тари (контейнерів), в яку упаковано товар, або іншої упаковки, що для митних цілей вважаються єдиним цілим з відповідними товарами; в) вартість упаковки або вартість пакувальних матеріалів та робіт, пов`язаних із пакуванням; 2) належним чином розподілена вартість нижчезазначених товарів та послуг, якщо вони поставляються прямо чи опосередковано покупцем безоплатно або за зниженими цінами для використання у зв`язку з виробництвом та продажем на експорт в Україну оцінюваних товарів, якщо така вартість не включена до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті: а) сировини, матеріалів, деталей,напівфабрикатів, комплектувальних виробів тощо, які увійшли до складу оцінюваних товарів; б) інструментів, штампів, шаблонів та аналогічних предметів, використаних у процесі виробництва оцінюваних товарів; в) матеріалів, витрачених у процесі виробництва оцінюваних товарів (мастильні матеріали, паливо тощо); г) інженерних та дослідно-конструкторських робіт, дизайну, художнього оформлення, ескізів та креслень, виконаних за межами України і безпосередньо необхідних для виробництва оцінюваних товарів; 3) роялті та інші ліцензійні платежі, що стосуються оцінюваних товарів та які покупець повинен сплачувати прямо чи опосередковано як умову продажу оцінюваних товарів, якщо такі платежі не включаються до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті. Зазначені платежі можуть включати платежі, які стосуються прав на літературні та художні твори, винаходи, корисні моделі, промислові зразки, торговельні марки та інші об`єкти права інтелектуальної власності. Витрати на право відтворення (тиражування) оцінюваних товарів в Україні не повинні додаватися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари. Порядок включення до ціни розрахунку роялті та ліцензійних платежів визначається Кабінетом Міністрів України; 4) відповідна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу товарів, що оцінюються, їх використання або розпорядження ними на митній території України, яка прямо чи опосередковано йде на користь продавця; 5) витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України; 6) витрати на навантаження, вивантаження та обробку оцінюваних товарів, пов`язані з їх транспортуванням до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України; 7) витрати на страхування цих товарів.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що єдиною правовою підставою для прийняття митним органом рішення про коригування заявленої декларантом митної вартості товару за резервним методом є наявність сукупності наступних умов: 1) подання суб`єктом господарювання до митного оформлення не повного пакету документів, перелік яких закріплено у ст. 53 МК України; 2) ненадання на вимогу контролюючого органу додаткової уточнюючої документації; 3) виявлення митним органом розбіжностей у поданій документації, які унеможливлюють визначення митної вартості товару за основним методам (за ціною договору); 4) обґрунтування причин неможливості визначення митної вартості товару за жодним із методів, що передують резервному, з урахуванням вимог митного законодавства щодо необхідності проведення процедури митних консультацій.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем при здійсненні імпортування товару на митну територію України на підтвердження заявленої ним митної вартості товару за ціною контракту було надано повний пакет документів, у відповідності до переліку, закріпленого частиною 2 статті 53 МК України.

При цьому, слід враховувати, що ст. 53 МК України, якою врегульовано порядок підтвердження декларантом заявленої митної вартості та її перевірки митницею, не містить жодних вимог щодо необхідності додаткового підтвердження ціни, вказаної у документах, які підтверджують митну вартість.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20.02.2018 по справі № 809/1884/16.

Разом з тим, не зважаючи на вказані обставини, відповідачем здійснено коригування заявленої ним митної вартості товарів за шостим (резервним) методом.

Водночас, ані в суді першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження Київською митницею не доведено неможливості застосування жодного методу коригування, що передує резервному (зокрема методу «за ціною договору щодо ідентичних товарів»).

У контексті аналізу вказаного питання та відповідних доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що в разі здійснення коригування митної вартості, у рішенні про коригування митний орган обов`язково повинен зазначити докладну інформацію та джерела, які ним використовувалися при визначенні митної вартості за відповідним методом. Тобто, у рішенні про коригування заявленої митної вартості, крім номера та дати митних декларацій, які були взяті за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, контролюючий орган повинен також зазначити докладну інформацію і джерела, які ним використовувалися. У спірному рішенні про коригування митної вартості такі дані відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.03.2018 по справі № 809/4367/15.

Доводи апелянта про те, що у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 від 03.12.2019 власником транспортного засобу зазначено Компанію «Export Euro Car Sp.z.o.o», а не особу, що склала рахунок-фактуру № 200129.2-ЕЕС/MGA від 29.01.2020, також декларантом не надано до митного оформлення документ, що вказує на юридичний зв`язок цієї особи з транспортним засобом, право розпоряджатися транспортним засобом та визначити ціну продажу, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Так, як вбачається з матеріалів цієї справи, контракт №01/20-ЕХ від 15.01.2020 був укладений позивачем саме з Компанією «Export Euro Car Sp.z.o.o», такий контракт дійсним, у встановленому законом порядку не визнаний нечинним або неукладеним. Зворотного апелянтом не доведено.

Крім того, на свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 від 03.12.2019 наявна відбитка «Анульовано», що на думку суду не може бути належним доказом в підтвердження обставин, наведених у рішенні про коригування митної вартості №UA100000/2020/300045/1 від 07.02.2020 та підстав для невизнання заявленої митної вартості позивачем у розмірі 63700 євро.

Доводи апелянта про те, що наданий позивачем до митного оформлення рахунок-фактура №767/2019 від 22.11.2019, в якому заявлена інша вартість товару ніж та, що заявлена позивачем при митному оформленні, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки як вбачається з матеріалів цієї справи та доводилося до відома митного органу зазначення вказаного рахунку-фактури є технічною помилкою.

У контексті аналізу зазначених доводів апеляційної скарги, судова колегія звертає увагу на те, що за вказаним рахунком-фактури №767/2019 від 22.11.2019 було здійснено митне оформлення трактора (а не автомобіля BMW M5, який імпортувався позивачем) за митною декларацією № UA100530/2019/076204 від 24.11.2019. Тому, очевидно, що такий рахунок не має жодного відношення до автомобіля, який підлягав митному оформленню у межах спірних правовідносин.

Крім цього, позивач надав до митної декларації: рахунок-фактуру №2001239.2-ЕЕС від 29.01.2020 на суму 63700 євро, контракт № 01/20-ЕХ від 15.01.2020, CMR з посиланням також на рахунок № 2001239.2-ЕЕС від 29.01.2020, підтвердження від банку про оплату автомобіля позивачем на користь відправника в розмірі 63700 євро, в якій зазначено підстава оплати рахунок №2001239.2-ЕЕС від 29 січня 2020 року, експортну декларацію країни відправника №20PL301010E0073862 від 29 січня 2020 року, в якій також зазначено рахунок №2001239.2-ЕЕС від 29 січня 2020 року.

Доводи апелянта про те, що позивачем не підтверджено витрати на транспортування, оскільки на довідці про витрати на транспортування відсутня печатка юридичної особи, що свідчить про те, що такі витрати поніс ОСОБА_3 , як фізична особа, а не позивач - ТОВ «Мегаавтоцентр», судова колегія до уваги не приймає, з огляду на наступне.

Так, вказана довідка підписана директором позивача ОСОБА_4 , що вбачається з виписки з Єдиного державного реєстру, наказу №1 Товариства від 01.03.2017 і відповідно до ст. 58-1 Господарського кодексу України відсутність печатки позивача на довідці про митну вартість товару не лише не впливає на митну вартість товару, а й не має жодних правових наслідків для митного оформлення товару, оскільки витрати, які поніс позивач без залучення сторонніх осіб на доставку (власними силами) до кордону не можуть бути включені до суми, з якої обраховується митна вартість транспортного засобу.

З викладеного та доводів апелянта вбачається, що контролюючим органом було здійснено поверхневе та необ`єктивне дослідження документів, поданих позивачем для проходження процедур митних формальностей, без дотримання принципу належного урядування.

Разом з тим, судова колегія враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні у справі «Золотас проти Греції», про те, що стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, № 66610/09). Подібний висновок також викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, № 49429/99).

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Крім того, у рішеннях від 20 травня 2010 року та від 25 листопада 2008 року у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, в яких ЄСПЛ наголосив, що саме на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій та мінімізують ризик помилок.

Таким чином, документами, наданими позивачем контролюючому митному органу при здійсненні митного оформлення товару, у їх сукупності підтверджуються всі складові заявленої ним митної вартості товару за ціною договору і наявні в них відомості надають можливість перевірити її правильність.

Отже, відповідачем ані в суді першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження не було надано достатніх доказів наявності правових підстав для коригування заявленої позивачем митної вартості товару за резервним методом.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що митні органи дійсно мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але такі повноваження повинні ними здійснюватися у спосіб, установлений законом, тобто в даному випадку витребування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що так чи інакше впливають на визначення безпосередньо митної вартості.

Водночас, навіть у разі витребування додаткових документів, митний орган має враховувати, що ненадання їх повного пакету може бути підставою для коригування митної вартості лише тоді, коли подані документи є недостатніми або такими, що в сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації про заявлену митну вартість.

Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 20.02.2018 по справі № 809/1884/16, від 03.04.2018 по справі № 826/8797/16

Отже, апелянтом не доведено наявності тих обставин, на які він посилається та які зводяться, на його думку, до неможливості визначення митної вартості імпортованого позивачем товару за основним методом.

Водночас, постулатом адміністративного процесуального законодавства є презумпція винуватості відповідача у справі - суб`єкта владних повноважень (частина друга статті 77 КАС України), що обумовлює покладення обов`язку доказування в митних спорах на контролюючий орган, який у відповідності до принципу офіційного з`ясування обставин справи повинен доводити в суді обставини, що стали підставою для коригування заявленої декларантом митної вартості, та правомірність прийняття свого рішення, зокрема з дотриманням процедурних вимог.

Перевіряючи всі доводи обох сторін, апеляційний суд також приймає до уваги правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», відповідно до якої «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності оспорюваного позивачем рішення про коригування митної вартості № UA100000/2020/300045/1 від 07.02.2020 та картки відмови у прийнятті митної декларації № UA100530/2020/00090 від 10.02.2020, наявності достатніх правових підстав для їх скасування та задоволення позову в цій частині вимог.

Отже, ухвалюючи рішення щодо таких позовних вимог суд першої інстанції повно встановив обставини цієї справи та правильно застосував норми матеріального і процесуального права, а тому відповідно до ст. 316 КАС України рішення суду в цій частині підлягає залишенню без змін.

Щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 374 000,00 грн. на користь ТОВ «Мегаавтоцентр» матеріальної шкоди колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, вказана сума коштів була сплачена позивачем у зв`язку з винесенням відповідачем оспорюваного товариством у цій справі рішення про коригування митної вартості № UA100000/2020/300045/1 від 07.02.2020 та картки відмови у прийнятті митної декларації №/2020/00090 від 10.02.2020.

Отже, з огляду на те, що суд при розгляді цього спору визнав таке рішення та картку відмови протиправними та скасував їх, питання щодо повернення таких коштів у даному випадку підлягає вирішенню, відповідно до Порядку повернення сум надміру сплачених платежів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 18.07.2017 № 643, а не шляхом стягнення їх судом як матеріальної шкоди.

Тому, вказані позовні вимоги наразі є передчасними і задоволенню не підлягають.

Разом з тим, апеляційний суд відзначає, що заподіяння будь-яких інших збитків позивачу (матеріальної шкоди) саме внаслідок прийняття відповідачем спірного рішення та винесення картки відмови у прийнятті митної декларації з матеріалів справи не вбачається.

Отже, такі позовні вимоги задоволенню не підлягають, що не було встановлено судом першої інстанції внаслідок неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, призвело до неправильного вирішення позову в цій частині вимог та відповідно до ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Київської митниці Державної митної служби України підлягає задоволенню частково, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2021 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди - скасуванню, такі позовні вимоги - залишенню без задоволення, а в іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Розподіл судових витрат.

Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати на сплату судового збору перерозподілу не підлягають.

Разом з тим, позивачем подано заяву про стягнення з відповідача на його користь понесених ним витрат на правничу допомогу в розмірі 49850,00 грн. у зв`язку з розглядом цієї справи в суді апеляційної інстанції.

Перевіривши вказану заяву та додані до неї документи, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Так, відповідно до частин першої, другої статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частинами першою, другою, третьою, четвертою, п`ятою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У пунктах 4, 6, 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.05.2012 № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що витрати на правничу допомогу є одним з видів судових витрат і адміністративним процесуальним законодавством регламентовано право позивача на відшкодування понесених документально підтверджених ним витрат на правничу допомогу.

При цьому, законодавцем передбачено можливість вирішення питання щодо відшкодування позивачу понесених ним витрат на правничу допомогу шляхом ухвалення у справі додаткового судового рішення з метою усунення такого недоліку, як неповнота судового рішення в частині розподілу судових витрат.

Разом з тим, апеляційний суд враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», у справі «East/West Alliance Limited» проти України» та «Ботацці проти Італії» (заява № 34884/97, п. 30), в яких ЄСПЛ, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Колегія суддів установила, що між позивачем і АО «Волько Єресько» укладено договір про надання правової допомоги від 15.04.2021 № 09-06/21, на підставі якого представництво прав та інтересів позивача у судах здійснюється адвокатом Волько А.І. та додаткову угоду до нього № 1, в якій сторонами погоджено вартість правової допомоги в розмірі 49850,00 грн.

На підтвердження заявлених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції позивачем надано платіжне доручення від 16.06.2021 № 68 про сплату вказаної вище суми коштів, рахунок-фактури від 15.06.2021 № 1 та обрахування обсягу наданих послуг.

Втім, у вказаному рахунку-фактури та в обрахуванні обсягу наданих послуг зазначено, що заявлена позивачем сума за надання правничої допомоги складається з підготовки та подачі відзиву на апеляцію, підготовки та подачі процесуальних документів, необхідних для розгляду справи в апеляційному провадженні, участі в судових засіданнях.

Разом з тим, колегія суддів відзначає, що апеляційний розгляд в цій справі здійснювався в порядку письмового провадження, судові засідання не проводилися, відповідно представник позивача участі в них не приймав. Окрім відзиву разом з цією заявою про стягнення витрат на правничу допомогу, інших процесуальних документів, необхідних для розгляду справи в апеляційному провадженні, стороною позивача не подавалося.

Крім того, у жодному з документів не вказано, скільки позивачем сплачено за кожну конкретну послугу адвоката і скільки часу для її надання було витрачено.

Тож, колегія суддів вважає, що заявлена товариством сума витрат на правничу допомогу є необґрунтованою та, з огляду на незначну складність цієї справи і розмір заявлених у ній позовних вимог і результат їх вирішення судом апеляційної інстанції, підлягає зменшенню до 5000,00 грн.

При цьому, відповідно до вимог ч. 6 ст. 134 КАС України, судова колегія враховує клопотання відповідача про зменшення заявленої позивачем суми витрат на правничу допомогу.

Отже, заява позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в цій справі підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 134, 139, 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Київської митниці Державної митної служби України - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2021 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди - скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні таких позовних вимог - відмовити.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2021 року - залишити без змін.

Заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаавтоцентр» про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу - задовольнити частково.

Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаавтоцентр» () за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці Державної митної служби України понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 06 липня 2021 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: Л.В. Губська

' А.Г. Степанюк