Справа № 200/10995/20-а
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2021-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 липня 2021 року справа №200/10995/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Геращенка І.В., суддів Міронової Г.М., Казначеєва Е.Г.,

секретар судового засідання Мирошниченко О.Л.,

за участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача Поляцько О.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2021 року, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року у справі № 200/10995/20-а (головуючий І інстанції Голуб В.А., повний текст складений у м. Слов`янську Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України, треті особи: Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Донецькій області, Державна установа «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі відповідач 1), Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України (далі відповідач 2), треті особи: Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Донецькій області, Державна установа «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області», в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність ГУПФУ в Донецькій області та зобов`язати призначити пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з дня звернення з заявою про призначення пенсії 25.05.2018 року;

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУПФУ в Донецькій області № 24/03-н від 09.09.2019 року про відмову в призначенні пенсії за вислугу років;

- стягнути з ГУПФУ в Донецькій області моральну шкоду у розмірі 35000 грн.;

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України моральну шкоду в сумі 35000 грн.;

Згідно з заявою про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 також просить суд визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України щодо несвоєчасного невиконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 червня 2019 року у справі № 200/4139/19-а (т. 2 а.с. 63-64).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14.04.2021 року позов задоволений частково:

- визнано протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України в частині незарахування до вислуги років ОСОБА_1 часу вимушеного прогулу у періоди з 30.08.2014 року до 25.05.2018 року;

- визнано протиправним та скасовано рішення ГУПФУ в Донецькій області від 09.09.2019 року № 24/03-Н, яким відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугою років;

- визнано протиправними дії ГУПФУ в Донецькій області щодо відмови у призначенні пенсії за вислугою років позивачу;

- зобов`язано ГУПФУ в Донецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з наступного дня після звільнення зі служби, з 26.05.2018 року;

- стягнуто з ГУПФУ в Донецькій області на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5000 грн.;

- стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5000 грн.;

- в решті заявлених вимог відмовлено (т. 2 а.с. 114-123).

Додатковим рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19.04.2021 року стягнуто з ГУПФУ в Донецькій області на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500 грн.; стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500 грн. (т. 2 а.с. 141-143).

Відповідач 1 не погодився з додатковим рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу, оскільки заявлена сума не відповідає критерію реальності та розумності (т. 2 а.с. 155-158).

Відповідач 2 не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову через порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. Суд не звернув увагу, що питання встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі № 200/4139/19 врегульвано ст. 382, ст. 383 КАС України, що виключає можливість звернення до суду шляхом подання позову в цій справі. МВС України виконало рішення суду у справі № 200/4139/19, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження, тому суд дійшов хибного висновку, що відповідачем 2 не доведено факт виконання рішення суду щодо зарахування до вислуги років позивача час вимушеного прогулу. Ліквідаційною комісією ГУ МВС України в Донецькій області з урахуванням рішення суду у справі № 200/4139/19 підготовлено розрахунок вислуги років позивача, враховуючи час вимушеного прогулу, для подання документів для призначення пенсії відповідно до Закону № 2262, про що йдеться у листі Департаменту персоналу МВС від 13.04.2020 року № Д-4657/2, який додано до позову. Вказані обставини не з`ясовані судом. Відсутні підстави для стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено факт спричинення моральної шкоди відповідачем 2.

Ухвалою суду від 05.07.2021 року апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2021 року повернуто заявнику.

Позивач та представник позивача заперечували проти доводів апеляційних скарг.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, представника позивача, вивчив доводи апеляційних скарг, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення, виходячи з наступного.

Наказом ГУ МВС України в Донецькій області від 20.06.1996 року № 12 о/с позивача прийнято на службу до органів внутрішніх справ у званні сержанта міліції з 17.06.1996 року, про що свідчить запис у трудовій книжці.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29.08.2014 року № 963 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Дзержинського МВ, Добропільського МВ, Красноармійського МВ, УДАІ ГУМВС, НДЕКЦ при ГУМВС України в Донецькій області та УИВС України на Донецькій залізниці» за скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, порушення ст. 65 Конституції України, ч. 3 ст. 3, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про міліцію» та присяги працівника органів внутрішніх справ України, яка затверджена постановою КМУ від 28.12.1991 року № 382, керуючись ст.ст. 2, 5, 7, 12, 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, майора міліції ОСОБА_1 , начальника сектору дільничних інспекторів міліції Дзержинського МВ ГУМВС України в Донецькій області звільнено з органів внутрішніх справ України за п. 66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29.08.2014 року № 1720 о/с «По особовому складу» відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_1 , начальника сектору дільничних інспекторів міліції Дзержинського МВ ГУМВС України в Донецькій області.

Вказані обставини встановлені судом в справі № 200/4139/19-а за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, та в порядку ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають доказуванню.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 07.05.2015 по справі № 805/590/15-а позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано накази Міністерства внутрішніх справ України від 29.08.2014 № 963, № 1720 о/с від 29.08.2014 року в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ. Поновлено майора міліції ОСОБА_1 на посаді начальника сектору дільничних інспекторів міліції Дзержинського МВ ГУМВС України в Донецькій області з 30.08.2014 року. Зобов`язано Дзержинський міський відділ Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 30.08.2014 року по 07.05.2015 року. В задоволенні іншій частині позовних вимог - відмовлено. Постанова в частині поновлення на службі в органах внутрішніх справ України та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць допущена до негайного виконання.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 12.08.2015 року постанову Донецького окружного адміністративного суду від 7 травня 2015 року у справі № 805/590/15-а скасовано. У задоволені позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Наказом ГУМВС України в Донецькій області від 25.09.2015 року № 289 о/с на підставі постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 12.08.2015 року позивач звільнений з ОВС України згідно з п. 66 (за вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС у запас Збройних сил (т.2 а.с.19).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.07.2017 року постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 12 серпня 2015 року - скасовано, постанову Донецького окружного адміністративного суду від 7 травня 2015 року - залишено в силі (т.2 а.с.33-37).

Наказом ГУМВС України в Донецькій області від 05.09.2017 року № 18 о/с лк на підставі ухвали Вищого адміністративного суду України скасовано пункт наказу ГУМВС України в Донецькій області від 25.09.2015 року № 289 о/с в частині звільнення та поновлено на посаді ОСОБА_1 з 26.09.2015 року (т.2 а.с.20).

Наказом ГУМВС України в Донецькій області від 06.11.2017 року № 21 о/с лк позивача звільнено у запас (із постановкою на військовий облік) за п. 64 «г» через скорочення штатів (т.2 а.с.21).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06.03.2018 року у справі № 805/4730/17-а адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Дзержинського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області - задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області № 21 о/с лк від 6 листопада 2017 року про звільнення ОСОБА_1 , у запас (із постановленням на військовий облік) за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ. Поновлено ОСОБА_1 майора міліції на посаді начальника сектору дільничних інспекторів міліції Дзержинського МВ ГУ МВС України в Донецькій області з 7 листопада 2017 року. Зобов`язано Дзержинський міський відділ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу з 8 травня 2015 року по 6 березня 2018 року в сумі 63407,93 грн. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів). Зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за час затримки виконання судового рішення № 805/590/15-а з 8 травня 2015 року по 25 травня 2015 року у розмірі 7218,19 грн. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів). Відповідно до статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України рішення в частині поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання (т.2 а.с.27-32).

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 16.05.2018 у справі № 805/4730/17-а рішення Донецького окружного адміністративного суду від 6 березня 2018 року - залишено без змін (т.2 а.с.23-26).

Наказом ГУМВС України в Донецькій області від 28.03.2018 року № 6 о/с лк скасовано пункт наказу ГУМВС України в Донецькій області від 06.11.2017 року № 21 о/с в частині звільнення позивача та поновлено на посаді з 07.11.2017 року (т.2 а.с.22).

Наказом ГУМВС України в Донецькій області від 26.04.2018 року № 9 о/с лк майору міліції ОСОБА_1 начальнику сектору дільничних інспекторів міліції Дзержинського міського відділу ГУМВС України в Донецькій області зараховано для призначення пенсії по лінії МВС України час проходження служби в Збройних Силах в період з 13.06.1994 року до 26.03.1996 року.

Наказом ГУМВС України в Донецькій області від 25.05.2018 року № 12 о/с лк ОСОБА_1 звільнено з ОВС у запас (із постановкою на військовий облік) за п. 64 «ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС. Встановлено вислугу років на 25.05.2018 року у календарному обчисленні та для виплати грошової допомоги - 23 роки 08 місяців 23 дні, у пільговому обчисленні - 30 років 01 місяць 24 дні (т.2 а.с. 1).

Вказані обставини встановлені рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 червня 2019 року по справі № 200/4139/19-а.

Рішенням від 20.06.2019 року у справі № 200/4139/19-а Донецький окружний адміністративний суд позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Донецькій області задовольнив. Визнав протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України щодо не зарахування до вислуги років ОСОБА_1 часу вимушеного прогулу в періоди з 30.08.2014 року до 25.05.2018 року. Зобов`язав Міністерство внутрішніх справ України в особі Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України зарахувати до вислуги років ОСОБА_1 час вимушеного прогулу у періоди з 30.08.2014 року до 25.05.2018 року. Зобов`язав Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області направити заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії та всі необхідні документи, затверджені Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 30.01.2007 року № 3-1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (т.1 а.с.12-17).

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 25.09.2019 року у справі № 200/4139/19-а рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 червня 2019 року у справі № 200/4139/19-а залишено без змін (т. 1 а.с.18-22).

Рішення суду у справі № 200/4139/19-а набрало законної сили 25 вересня 2019 року.

30 липня 2019 року Головним управлінням МВС у Донецькій області направлено на адресу ГУПФУ в Донецькій області подання про призначення пенсії ОСОБА_1 № 187380. У вказаному поданні визначено, що вислуга років позивача складає 30 років 01 місяць 24 дні. До подання було долучено заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії, грошовий атестат № 101, довідку про грошове забезпечення, копію дублікату трудової книжки НОМЕР_1 , довідку МП №1753/02, довідку Пенсійного фонду № 4434, копію паспорта позивача, картку реквізитів рахунку «Ощадбанку», копію листа № 805/590/15-а, а також судові рішення по справам № 805/590/15-а, №805/4730/17-а, № 200/4139/19-а (т. 1 а.с.90-95).

Представником Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області направлено на адресу Міністерства внутрішніх справ України лист № 8527/03-1 від 15.08.2019 з проханням останнього направити виправлене подання про призначення пенсії із зазначенням статті та причини звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ України. Також вказаним листом направлено додатковий список на пенсіонера Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_1 (т. 1 а.с.193).

29 серпня 2019 року Департаментом персоналу, організації освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України направлено на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області лист № 22/6-4917, відповідно до якого повідомлено, що рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 червня 2019 року по справі № 200/4139/19-а, посилаючись на яке ліквідаційна комісія Головного управління МВС у Донецькій області направила подання про призначення ОСОБА_1 пенсії, не набрало законної сили, а тому не підлягає виконанню. Крім того зазначено, що відповідно до вказаного рішення саме Департамент персоналу, організації освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України зобов`язано зарахувати час вимушеного прогулу до вислуги років ОСОБА_1 . Враховуючи вищевикладене, представник Міністерства внутрішніх справ України зауважив, що відсутні підстави для виготовлення та направлення на адресу пенсійного органу подання про призначення пенсії (т. 1 а.с.191).

Рішенням ГУПФУ в Донецькій області від 09.09.2019 року № 24/03-Н відмовлено позивачу у призначенні пенсії за вислугу років через відсутність необхідної вислуги років на день звільнення, передбаченої п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (т. 1 а.с.24).

Щодо правомірності рішення ГУПФУ в Донецькій області від 09.09.2019 року № 24/03-Н.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії, а тому органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 8, частина друга статті 19 Основного Закону України).

В рішенні від 06.07.1999 року № 8-рп/99 у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положень статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби і ветеранів органів внутрішніх справ та їх соціальний захист» (справа про ветеранів органів внутрішніх справ) Конституційний Суд України прямо зазначив, що служба в органах внутрішніх справ має ряд специфічних властивостей (служба в правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей), що повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексом організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби в органах внутрішніх справ, так і після звільнення у запас або у відставку.

Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також в тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Тобто набуте право не може бути скасоване чи звужене (правові позиції Конституційного Суду України в таких рішеннях: від 22.09.2005 № 5-рп/2005, від 29.06.2010 № 17-рп/2010, від 22.12.2010 № 23-рп/2010, від 11.10.2011 № 10-рп/2011).

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на службі в органах внутрішніх справ визначено Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ (далі - Закон № 2262-ХІІ).

Згідно зі ст. 2 Закону України № 2262-ХІІ військовослужбовцям, особам мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.

Наказом МВС України від 17.09.2018 року № 760 затверджено Інструкцію про організацію роботи з оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 2262-ХІІ та з інших соціальних питань (далі по тексту - Інструкція).

Згідно до п. 1 ч. 1 р. Інструкції ця Інструкція визначає процедуру організації в Міністерстві внутрішніх справ України, центральних органах виконавчої влади, діяльність яких спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України (Національна поліція України, Державна служба України з надзвичайних ситуацій, Адміністрація Державної прикордонної служби України (далі - ЦОВВ)), та Національній гвардії України роботи з оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій особам, які мають право на пенсійне забезпечення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

За змістом п. 2 ч. 1 р. Інструкції цю Інструкцію розроблено, відповідно до Закону № 2262-ХІІ, Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 878 (зі змінами), постанов Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» (зі змінами), від 13 лютого 2008 року № 45 «Про затвердження Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», та внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393», від 12 травня 1994 року № 302 «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранам війни» та постанови правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року № 3-і «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 2262-ХІІ, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 15 лютого 2007 року за № 135/13402 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 3 р. І Інструкції уповноважені структурні підрозділи - визначені МВС, ЦОВВ та Національною гвардією України структурні підрозділи, на які покладено функції з підготовки та подання до органів, які призначають пенсії, необхідних для призначення пенсій документів.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. і р. II Інструкції уповноважені структурні підрозділи, організують роботу з оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій особам, які мають право на пенсію відповідно до чинного законодавства; розглядають листи та звернення із питань оформлення документів для призначення та перерахунку пенсій, для отримання пільг, а також здійснюють прийом громадян, які звертаються з цих питань; готують та подають у встановленому чинним законодавством порядку до органів, які призначають пенсії, документи для призначення (перерахунку) пенсій.

Питання, що позивач звертався до Ліквідаційної комісії ГУМВС України в Донецькій області з заявою про підготовку та передання документів до пенсійного фонду для призначення пенсії, заявою про призначення пенсії та заявою про надання йому статусу ветерана органів внутрішніх справ не є спірним у справі.

Розділом III Інструкції визначено порядок організації роботи з оформлення документів для призначення пенсії.

Відповідно до ч. 1 р. III Інструкції уповноважені структурні підрозділи:

1) приймають від особи, яка набула право на пенсію відповідно до Закону, заяву про призначення пенсії, документи згідно з Порядком. Не пізніше наступного робочого дня інформують письмово в довільній формі підрозділи персоналу (кадрового забезпечення) та фінансового забезпечення (бухгалтерські підрозділи) про необхідність оформлення та подання уповноваженому структурному підрозділу документів для призначення (перерахунку) пенсії;

2) здійснюють перевірку обчислення вислуги років (страхового стажу) для призначення пенсії;

3) здійснюють перевірку поданих для призначення пенсії документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта та інших документів;

4) у разі якщо до заяви про призначення пенсії не додано необхідних для цього документів, витребовують їх від відповідного підрозділу персоналу (кадрового забезпечення) та підрозділу фінансового забезпечення (бухгалтерського підрозділу).

Витребовувати документи, подання яких не передбачено Порядком забороняється;

5) у 10-денний строк з дня одержання заяви про призначення пенсії та всіх необхідних документів оформлюють особі, якій оформлюється пенсія, подання про призначення пенсії за формою, установленою Порядком, та направляють до органу, що призначає пенсії, за місцем проживання особи;

6) долучають до облікової справи особи отриману від органів, що призначають пенсії, розписку-повідомлення.

Відповідно до ч. 3 р. III Інструкції підрозділи персоналу (кадрового забезпечення) апарату МВС, територіальних органів з надання сервісних послуг МВС, закладів, установ та підприємств, що належать до сфери управління МВС, ЦОВВ та Національної гвардії України: 1. обчислюють вислугу років та за потреби страховий стаж особи, яка набула право на пенсію, оформлюють розрахунок вислуги років для призначення пенсії (далі - розрахунок вислуги років). До розрахунку вислуги років додаються такі документи: витяги з наказів про звільнення зі служби (роботи) та/або виключення з особового (облікового) складу у зв`язку зі смертю із зазначенням вислуги років; копія послужного списку (за потреби - додаткові відомості з особової справи) особи, яка набула право на пенсію (померлого годувальника); копія військового квитка або довідка військового комісаріату про період проходження військової служби (за наявності); копія трудової книжки та/або документи, які підтверджують страховий стаж (стаж роботи); 2. ознайомлюють особу, яка набула право на пенсію, із розрахунком вислуги років; 3. надають допомогу в оформленні документів для призначення пенсії особам, які набули право на пенсію.

В 5-денний строк після отримання інформації про прийняття від особи заяви про призначення пенсії розрахунок вислуги років разом з іншими документами, зазначеними в підпункті і цього пункту, подається до уповноваженого структурного підрозділу.

Згідно ч. 4 р. III Інструкції підрозділи фінансового забезпечення (бухгалтерські підрозділи) апарату МВС, територіальних органів з надання сервісних послуг МВС, закладів, установ та підприємств, що належать до сфери управління МВС, ЦОВВ та Національної гвардії України, готують: грошовий атестат; довідку про щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії за останні 24 календарні місяці служби підряд перед місяцем звільнення, що подається для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - довідка про додаткові види грошового забезпечення).

В 5-денний строк після отримання інформації про прийняття від особи заяви про призначення пенсії грошовий атестат та довідка про додаткові види грошового забезпечення подаються до уповноваженого структурного підрозділу.

В свою чергу, порядок обчислення вислуги років, призначення та виплата пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх родин визначений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393.

Згідно п. п. 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року N 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (далі Постанова № 393) для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ», зокрема, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років зараховуються /в т. ч./: дійсна військова служба у Військово-Морському Флоті; служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду; додатково зараховується час їхнього навчання (у тому числі заочно) у цивільних вищих навчальних закладах, а також у інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське звання, до вступу на військову службу або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік за шість місяців.

Таким чином, за змістом цього Порядку до вислуги років зараховуються періоди служби в органах внутрішніх справ.

До дискреційних повноважень Головного управління МВС України у Донецькій області відноситься розрахунок вислуги років. Проте, саме Ліквідаційною комісією Головного управління МВС України у Донецькій області, як компетентним органом, і було розраховано вислугу років ОСОБА_1 .

На думку суду, у органів Пенсійного фонду відсутні повноваження здійснювати перевірку вислуги років, яка визначена у поданні про призначення пенсії.

Пунктом «а» частини першої статті 12 Закону № 2262-XII передбачено, що пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д», «ж» статті 1 - 2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 01 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 06 місяців і більше.

За поданням про призначення пенсії ОСОБА_1 вислуга років складає 30 років 01 місяці 24 дні. Таким чином, пенсійний орган дійшов помилкового висновку про те, що у позивача недостатньо вислуги років для призначення пенсії.

Посилання відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у спірному рішенні на те, що позивач не має календарної вислуги років для призначення пенсії, а тому не має права на призначення пенсії, суд вважає помилковим, з огляду на наступне.

Судом під час розгляду справи № 200/4139/19-а встановлено, що позивач має пільговий стаж, а саме 30 років 01 місяці 24 дні.

Статтею 17 Закону № 2262-XII визначено види служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсії, а статтею 17-1 Закону № 2262-XII встановлено саме порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим законом. У свою чергу, вказаною нормою передбачено, що цей період та пільгові умови встановлюються саме Кабінетом Міністрів України.

Законом № 2262-XII передбачені пільгові умови для призначення пенсій за вислугу років, які встановлюються урядом, шляхом прийняття підзаконних нормативно-правових актів.

Постановою № 393 визначено, зокрема, порядок обчислення та призначення пенсій за вислугу років. Вказана постанова є підзаконним нормативно-правовим актом, мета якого конкретизувати нормативне регулювання з метою вирішення питань, що виникають з приводу призначення пенсії за вислугу років, зокрема, і на пільгових умовах.

Отже, основним актом, на підставі якого здійснюється обчислення періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу є Закон № 2262-XII. Пільгове обчислення періоду проходження військової служби є похідним від визначальної підстави і може визначатись іншими підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, Постановою № 393. Можливість пільгового обчислення вказаного періоду пов`язується, насамперед, зі спеціальним статусом, якого особи набули в результаті виконання відповідної роботи, яка визначена у законодавчому порядку.

Є необґрунтованими доводи ГУПФУ в Донецькій області про те, що визначальною для набуття права на призначення пенсії за вислугу років є саме календарна вислуга років, оскільки цей висновок ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Посилання ГУПФУ в Донецькій області на недостатність документів, що додані до подання, суд не приймає до уваги, оскільки вказане не було покладено в основу спірного рішення про відмову у призначенні пенсії.

Таким чином, рішення ГУПФУ в Донецькій області від 09.09.2019 року № 24/03-Н, яке ґрунтується лише на тому факті, що у ОСОБА_1 не достатньо вислуги років для призначення пенсії є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання ГУПФУ в Донецькій області призначити позивачу пенсію з дня звернення з заявою про призначення пенсії 25.05.2018 року.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що переглядається, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом № 2262-XII .

Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Пенсія військовослужбовцям призначається за наявності двох умов: відповідної вислуги років та звільнення зі служби.

На думку суду вказані умови дотримані Дяченком С.І., а тому відсутні підстави для відмови у призначенні пенсії позивачу.

За статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з метою ефективного відновлення порушеного права позивача, його позов підлягає частковому задоволенню в частині вимог щодо зобов`язання відповідача призначити пенсію за вислугу років з 25.05.2018 року.

Саме з 26.05.2018 року має бути призначена пенсія позивачу (з наступного дня після звільнення зі служби), оскільки вказане передбачено п. «б» ч.1 ст.50 Закону № 2262-XII.

Позивач також просить суд визнати протиправною бездіяльність ГУПФУ в Донецькій області

Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права.

Частиною першою статті 5 КАС України визначені конкретні способи судового захисту.

Згідно з частиною другою статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2); визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3); визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4); інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

В рамках адміністративного судочинства: дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм; бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України.

Верховний Суд України у постанові від 24.11.2015 року уо справі № П/800/259/15 (21-3538а15) зазначив, що сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити. Тобто, бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим (реєстраційний № рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 54398764).

Судом встановлено, що відповідачем у даному випадку допущена не протиправна бездіяльність, а дії щодо відмови у призначенні пенсії позивачу.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд першої інстанції на підставі ч. 2 статті 9 КАС України дійшов вірного висновку про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання протиправним та скасування рішення ГУПФУ в Донецькій області від 09.09.2019 року № 24/03-Н, а також визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо відмови у призначенні пенсії ОСОБА_1 та зобов`язання останнього призначити пенсію позивачу.

Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України щодо несвоєчасного виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 червня 2019 року по справі № 200/4139/19-а.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини Компанія Вестберґа таксі Актіеболаґ та Вуліч проти Швеції (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що …адміністративні справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення штрафних санкцій має саме суб`єкт владних повноважень.

Ця справа стосується соціального забезпечення, однак у ній закладено один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між громадянином України і суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.

Міністерством внутрішніх справ України в особі Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України не надано жодного доказу на підтвердження того факту, що ними було зараховано до вислуги років позивача час вимушеного прогулу.

Посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 не було оскаржено постанову про закриття виконавчого провадження, що відкрито на підставі виконавчого листа у справі № 200/4139/19-а про зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України зарахувати до вислуги років ОСОБА_1 часу вимушеного прогулу у періоди з 30.08.2014 до 25.05.2018, суд не приймає до увагу, з огляду на те, що вказана постанова жодним чином не доводить виконання рішення суду в контексті розгляду даної справи.

Аналогічною є позиція суду щодо неоскарження позивачем листа Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС від 29.08.2019 року № 22/6-4917, на що також звернув увагу у своєму відзиві представник відповідача МВС України.

Крім того, у особи є право, а не обов`язок звертатись до суду з приводу оскарження будь-яких індивідуально-правових актів.

Враховуючи той факт, що відповідачем - Міністерством внутрішніх справ України в особі Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України не надано доказу в підтвердження виконання рішення суду у справі № 200/4139/19-а, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання протиправною бездіяльності в частині незарахування до вислуги років позивача часу вимушеного прогулу у період з 30.08.2014 року до 25.05.2018 року.

Щодо стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди у розмірі по 35000 грн. з кожного.

Згідно ст. 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом ст.23 Цивільного кодексу України установлюється, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю і стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі й гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 під моральною шкодою варто розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав правової відповідальності, обов`язковому доказуванню під час вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

Стаття 41 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод установлює, що якщо Суд визнає факт, що мало місце порушення Європейської конвенції або Протоколів до неї, а внутрішнє право Високої Договірної Сторони допускає можливість лише часткового відшкодування, Суд у разі необхідності надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію.

Ключовим питання є, зокрема, з`ясування протиправності діяння її заподіювача та порушення чинних в Україні правових норм.

Судом під розгляду цієї справи встановлено протиправність дії представників Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України, а отже наявні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом в постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 і розвинуті ним у постанові від 22 січня 2020 року в справі № 560/798/16-а. Верховний Суд у цих справах зазначив, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - це емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Виходячи із загальних засад доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який розмір.

При цьому слід ураховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок і визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (пункт 3) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 зазначеної постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначає, що незаконними рішенням відповідачів йому завдано моральної шкоди, яка полягає в порушенні конституційних прав на отримання соціальної допомоги у вигляді пенсії. Крім того, наслідком нескінченної боротьби за справедливість стало неодноразове перебування позивача на стаціонарному лікуванні, через гіпертонічний криз. ОСОБА_1 зауважує, що він не має можливості забезпечити належний рівень життя своєму неповнолітньому синові, доньці інваліду.

Позивачем надано належні та допустимі докази того, що протиправні дії (бездіяльність) відповідачів завдали йому моральних страждань.

При цьому, при визначенні розміру відшкодування необхідно керуватись принципами розумності та справедливості, враховувати обставини справи, характер страждань позивача, істотність вимушених змін в його житті.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення моральної шкоди в сумі 5000 грн. з відповідача 1 та 5000 грн. з відповідача 2.

Щодо витрат на правничу допомогу.

Позивач просив суд стягнути з відповідачів витрати на правничу допомогу в сумі 13200 грн.

На підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу надано:

- договір про надання правничої допомоги від 19.11.2019 року з додатком № 1,

- акт виконаних робіт від 15.04.2021 року (надання усних та письмових консультацій 1 год. 30 хв. - 1650 грн., складання заяв, звернень до МВС, ГУ ПФУ в Донецькій області, інших державних органів з приводу спору щодо призначення пенсії за вислугу років 3 год. - 3300 грн., підготовка документів для звернення до суду, аналіз правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, формулювання правової позиції 2 год.- 2200 грн., складання позовної заяви 2 год. -2200 грн., роздрукування додатків до позовної заяви 1 год. 1100 грн.; складання відповіді на відзиви 2 год. 30 хв.- 2750 грн.),

- квитанція від 15.04.2021 про сплату ОСОБА_1 13200 грн. (т. 2 а.с. 126-129, 139).

Відповідно до ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, на підтвердження здійснення правової допомоги суду має бути надано докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження здійсненної правової допомоги необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися в акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 1 жовтня 2018 року у справі № 569/17904/17.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 2500 грн. з відповідача 1, 2500 грн. - з відповідача 2 на користь позивача, оскільки ця сума є обгрунтованою та співмірною зі складністю справи та обсягом наданих послуг.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2021 року, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 200/10995/20-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Міністерство внутрішніх справ України в особі Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України, треті особи: Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Донецькій області, Державна установа «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії- залишити без змін.

Додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року у справі № 200/10995/20-а - залишити без змін.

Повний текст постанови складений 7 липня 2021 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Геращенко

Судді: Г.М. Міронова

Е.Г. Казна