Справа № 640/19911/19
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

при секретарі - Казюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу великих платників податків ДПС на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Зара Україна" до Офісу великих платників податків ДПС про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИЛА :

У жовтні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до Офісу великих платників податків ДПС про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень від 23 вересня 2019 року №000012503 та №000013503.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що звернення ОСОБА_1 від 25 липня 2019 року не є підставою для проведення фактичної перевірки позивача згідно із пп. 80.2.3 п. 80.2 ст. 80 ПК України, а тому таку перевірку проведено неправомірно, за відсутності законних підстав для цього, що є достатньою підставою для висновку про недопустимість акта фактичної перевірки в якості доказу у справі та відсутність правових наслідків такої перевірки.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Свою позицію обґрунтовує тим, що факт допущення позивачем посадових осіб контролюючого органу до перевірки не є таким, що порушує права та інтереси останнього. Наголошує, що ТОВ «Зара Україна» не надано у повному обсязі документів, які належать або пов`язані з предметом перевірки.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свої доводи обгрунтовує тим, що звернення споживача до ГУ ДФС в Одеській області не містило жодної інформації про будь-яке порушення позивачем встановленого чинним законодавством порядку проведення розрахункових операцій, касових операцій, патентування або ліцензування.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що Головним управлінням ДФС в Одеській області проведено фактичну перевірку належного позивачу магазину " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", про що складено акт від 23 серпня 2019 року №1038/15/28/ НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 25-28).

Згідно з актом перевіркою встановлено ряд порушень п.п. 12, 13 ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" і п. 85.2 ст. 85 ПК України.

На підставі акта перевірки відповідач прийняв податкові повідомлення-рішення від 23 вересня 2019 року (т. 1, а.с. 29, 31):

- № 000012503 про застосування до позивача штрафних санкцій у розмірі 510 грн.;

- № 000013503 про застосування до позивача штрафних санкцій у розмірі 371883 грн.

Як вбачається з копії наказу Головного управління ДФС в Одеській області від 09 серпня 2019 року (т. 1, а.с. 23), фактична перевірка позивача проведена на підставі пп. 80.2.3 п. 80.2 ст. 80 ПК України.

На підставі встановлених вище обставин, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що оспорювані податкові повідомлення-рішення є протиправними і підлягають скасуванню, а тому позовні вимоги необхідно задовольнити у повному обсязі.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" контроль за додержанням суб`єктами господарювання порядку проведення розрахунків за товари (послуги), операцій з видачі готівкових коштів держателям електронних платіжних засобів та інших вимог цього Закону здійснюють контролюючі органи шляхом проведення фактичних та документальних перевірок відповідно до ПК України.

Відповідно до пп. 80.2.3 п. 80.2 ст. 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав: письмового звернення покупця (споживача), оформленого відповідно до закону, про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій, касових операцій, патентування або ліцензування.

Зі змісту наявної в матеріалах справи копії заяви ОСОБА_1 від 25 липня 2019 року (т. 1, а.с. 49) вбачається, що остання звернулась до Головного управління ДФС в Одеській області з проханням надати копію фіскального чеку з магазину " ІНФОРМАЦІЯ_1 " по причині відмови в заміні неякісного товару (мокасини). Зазначила, що розрахунок був проведений карткою, а також додала заяву до магазину і письмову відмову.

Згідно з копією листа позивача від 19 липня 2019 року (т. 1, а.с. 51, 52) у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено у поверненні товару з посиланням на ч. 11 ст. 8, ч. 3 ст. 9 Закону України "Про захист прав споживачів" та відсутність у заявника розрахункового документа. Також зазначено про відсутність у позивача підстав для видачі заявнику копії або дубліката розрахункового документа, оскільки у реєстраторах розрахункових операцій відбувається обнулення денних підсумків оперативної пам`яті й такий обов`язок відсутній у суб`єкта господарювання згідно із ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг".

Зміст письмового звернення ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області не містить відомостей про порушення позивачем установленого порядку проведення розрахункових операцій, касових операцій, патентування або ліцензування. Дане звернення стосується повернення товару за відсутності у заявника розрахункового документу й містить прохання до контролюючого органу надати копію фіскального чека, які згідно з п. 7 ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" передаються суб`єктами господарювання до контролюючих органів.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України "Про захист прав споживачів" державний контроль за додержанням законодавства про захист прав споживачів здійснює Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звернення ОСОБА_1 від 25 липня 2019 року не є підставою для проведення фактичної перевірки позивача згідно із пп. 80.2.3 п. 80.2 ст. 80 ПК України, а тому таку перевірку проведено неправомірно, за відсутності законних підстав для цього, що є достатньою підставою для висновку про недопустимість акта фактичної перевірки в якості доказу у справі та відсутність правових наслідків такої перевірки.

Аналогічний висновок Верховного Суду зазначено у постанові від 04 вересня 2020 у справі №821/1274/18.

У контексті наведеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне наголосити, що у посадових осіб контролюючого органу виникає право на проведення документальної планової/позапланової виїзної перевірки, фактичної перевірки за сукупності двох умов: наявності визначених законом підстав для її проведення (правова підстава) та надіслання/пред`явлення оформлених відповідно до вимог Податкового кодексу України направлення і наказу на проведення перевірки, а також службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки (формальна підстава).

Платник податків може скористатись правом недопуску посадових осіб контролюючого органу до перевірки у випадках передбачених пунктом 81.1 статті 81 Податкового кодексу України.

Разом з тим, недопуск посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки є правом, а не обов`язком платника податків, а тому реалізація права на судовий захист своїх прав та інтересів не може перебувати у залежності від використання особою своїх прав на їх позасудовий захист.

Отже, незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки інших підстав щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що проведення перевірки є необхідною передумовою для прийняття податкових повідомлень-рішень у разі встановлення контролюючим органом порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого покладається на контролюючі органи.

Проте, відсутність законних підстав для проведення фактичної перевірки (правова підстава), призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої, акт перевірки, отриманий в результаті такої перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Таким чином, податкове повідомлення-рішення, прийняте за наслідками такої перевірки та на підставі акту перевірки, який є недопустимим доказом, не може вважатись правомірним та підлягає скасуванню.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 822/1660/18.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.Керуючись ст. ст. 240, 242-244, 250, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків ДПС - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов

Повний текст постанови складено « 05» липня 2021 року.