Справа № 522/12388/21
Суддя: Домусчі Л. В.
Дата ухвалення: 2021-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/522/308/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання - Лисенко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі адміністративну справу за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до громадянина Афганістану ОСОБА_1 про примусове видворення,

ВСТАНОВИВ:

До суду 02.07.2021 року надійшов адміністративний позов Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до громадянина Афганістану ОСОБА_1 про видворення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.02.2018 під час проведення оперативно-профілактичних заходів з виявлення нелегальних мігрантів працівниками Приморського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області було виявлено та доставлено до Приморського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області особу, який назвався громадянином Афганістану Незамоддін ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. У результаті проведеної перевірки відібраних пояснень у Відповідача було встановлено, що громадянин Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , порушив правила перебування іноземців в Україні - проживав без документів на право проживання в Україні. Громадянин Афганістану Незамоддін ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пояснив, що прибув на територію України в грудні 2005 року легально з метою заробітку. ГУ ДМС України в Одеській області встановлено, що громадянин Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України знаходиться не законно, постійного зареєстрованого місця проживання та законного джерела існування не має. 23.02.2018 за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КупАП), що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто ухилення від виїзду після закінчення терміну перебування в Україні стосовно громадянина Афганістану Незамоддін ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 001344 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 23.02.2018 ПН МОД № 001344 був притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 510 грн.. 23.02.2018 Приморським РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області було прийняте рішення про примусове повернення в країну походження громадянина Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 04.03.2018. У визначений термін громадянин Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з території України не виїхав та є обґрунтовані підстави вважати, що відповідач ухиляється від виконання такого рішення.

Після прийняття рішення від 23.02.2018 про примусове повернення ОСОБА_1 26.02.2018 звернувся з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області. Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 12.03.2018 № 48 ОСОБА_1 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення ОСОБА_1 оскаржив в судовому порядку. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.05.2018 по справі № 815/1355/18 частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області. Наказ Головного управління від 12.03.2018 № 48 визнано протиправним та скасовано. ГУДМС України в Одеській області зобов`язано повторно розглянути питання щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням ГУ ДМС України в Одеській області була подана апеляційна скарга. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2018 по справі № 815/2105/16 апеляційна скарга 815/1355/18 була залишена без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.11.2018 - без змін. Позивач не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням подав касаційну скаргу. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.01.2019 було відмовлено у відкриті касаційного провадження по справі.

01.07.2021 року громадянина Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було повторно виявлено співробітниками УСБУ, МІПОЛ в Одеській області, ГУДМС України в Одеській області.

01.07.2021 року за порушення ч. 1 ст. 203 КУПАП, що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні стосовно громадянина Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 005141 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 01.07.2021 ПН МОД № 005141 був притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 1700 грн..

Проаналізувавши всі обставини перебування Відповідача на території України міграційною службою було встановлено наступне:

1. Відомості про перебування на території України на законних підставах у Відповідача відсутні, що вказує на грубе порушення з боку відповідача норм Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

2. Незамоддін ОСОБА_1 прибув на територію України в 2005 році. З моменту потрапляння на територію України відповідач не вчинив жодних спроб для легалізації власного становища.

3. Відповідач був затриманий працівниками ГУ ДМС України в Одеській області за порушення правил перебування іноземців в Україні, а саме - проживав без документів на право проживання в Україні.

4. Після прийняття рішення від 23.02.2018 № 13 про примусове повернення відповідач не вчинив жодних дій направлених на виконання зазначеного рішення та не залишив територію України.

Ураховуючи наведене, беручи до уваги той факт, що Відповідач після перетину державного кордону України, у подальшому проживав на території України нелегально, вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 203 КУаАП, на думку представника міграційної служби існують обґрунтовані підстави вважати, що Відповідач буде ухилятись від виконання рішення про примусове повернення. Враховуючи викладене, Відповідач підлягає примусовому видворенню за межі території України на підставі постанови адміністративного суду.

Ухвалою суду від 02.07.2021 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду на 07.07.2021 року.

У судовому засіданні 07.07.2021 року були присутні:

- представника міграційної служби, який позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, наполягаючи на тому, що у відповідача відстуні будь-які належні документи, що посвідчують його особу, а також що він з 2018 року він не виконує рішення щодо повернення додому. Вказана довідка УВКБ ООН від 06.05.2021 року не має будь-якої юридичної сили, а носить рекомендаційний характер. При цьому зазначив, що намір відповідача одружитись не є тією обставиною, яка виключає його видворення. Зазначив, що необхідно його видворити, оскільки він перебуває нелегально, та після цього іноземець не позбавлений права повторно прибути до України вже легально.

-представник відповідача ОСОБА_3 та відповідач, за згодою відповідача розгляду справи був проведений за відсутності перекладача; позовні вимоги не визнали та просили відмовити. При цьому відповідач не заперечував свої пояснення, надані у рамках справи 522/12425/21, що прибув в Україну нелегально більше як 4 роки тому, у нього і не було при цьому паспорту взагалі і він його не має. До цього моменту він не має офіційного місця проживання та роботи. Проживає у своїх друзів та іноді підзаробляє. В Афганістані у нього не має рідних. До посольства Афганістану в Києві з проханням надати йому паспорт він не звертався, оскільки не мав коштів та не намагався, так як йому немає куди повертатись. Додатково зазначив, що скоро має намір одружитись із дівчиною, яка мешкає на Україні, - ОСОБА_4 , та він має дійсну довідку УВКБ ООН від 06.05.2021 року, згідно якої підпадає під захист Управління Верховного комісару ООН у справах біженців.

Представник відповідача посилався на те, що суд апеляційної інстанції за розглядом позовом ОСОБА_1 зобовязав повторно розглянути його заяву щодо визнання біженцем, проте до теперішнього часу дане рішення суду міграційною службою не виконано. При цьому, не заперчував, що іноземцю не було надано статус біженця.

Також була допитана в якості свідка ОСОБА_4 , яка зазначила, що знайома з відповідачем останні 6 місяців та має намір одружитись із ним. Зазначила, що вона народилась на Україні та є громадянкою даної країни, разом із відповідачем мешкали останні 4 місяці в її квартирі.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Із матеріалів справи судом встановлено, що 23.02.2018 під час проведення оперативно-профілактичних заходів з виявлення нелегальних мігрантів працівниками Приморського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області було виявлено та доставлено до Приморського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області особу, який назвався громадянином Афганістану Незамоддін ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

У результаті проведеної перевірки відібраних пояснень у Відповідача було встановлено, що громадянин Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , порушив правила перебування іноземців в Україні - проживав без документів на право проживання в Україні. Громадянин Афганістану Незамоддін ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пояснив, що прибув на територію України в 2017 році.

ГУ ДМС України в Одеській області встановлено, що громадянин Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України знаходиться незаконно, постійного зареєстрованого місця проживання та законного джерела існування не має.

23.02.2018 за порушення ч.1 ст.203 КУПАП, що виразилось у порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто ухилення від виїзду після закінчення терміну перебування в Україні стосовно громадянина Афганістану Незамоддін ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 001344 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 23.02.2018 ПН МОД № 001344 був притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 510 грн..

23.02.2018 року Приморським РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області було прийняте рішення про примусове повернення в країну походження громадянина Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 04.03.2018 року. У визначений термін громадянин Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з території України не виїхав.

Суд вбачає, що після прийняття міграційною службою рішення від 23.02.2018 про примусове повернення відповідач громадянин Афганістану ОСОБА_1 26.02.2018 звернувся з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 12.03.2018р. №48 громадянин Афганістану ОСОБА_1 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначене рішення ОСОБА_1 оскаржив в судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.05.2018 по справі № 815/1355/18 було частково задоволено адміністративний позов громадянин Афганістану ОСОБА_1 та наказ Головного управління від 12.03.2018 № 48 визнано протиправним та скасовано; ГУДМС України в Одеській області зобов`язано повторно розглянути питання щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням ГУ ДМС України в Одеській області була подана апеляційна скарга.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2018 по справі № 815/2105/16 апеляційна скарга 815/1355/18 була залишена без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.11.2018 - без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.01.2019 було відмовлено у відкриті касаційного провадження по справі.

У подальшому, 01.07.2021 року, громадянина Афганістану Незамоддін ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було повторно виявлено співробітниками УСБУ, МІПОЛ в Одеській області, ГУ ДМС України в Одеській області.

01.07.2021 за порушення ч. 1 ст. 203 КУПАП, що виразилось у порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні стосовно громадянина Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 005141 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 01.07.2021 ПН МОД № 005141 був притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 1700 грн..

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02.07.2021 року (справа №522/12425/21) було розглянуто та задоволено позов міграційної служби у частині затримання громадянина Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою забезпечення ідентифікації та примусового видворення за межі території України строком на шість місяців до 02.01.2022 року з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземця або осіб без громадянства за межі території України врегульовано ст. 288 КАС України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері примусового повернення чи примусового видворення іноземця або осіб без громадянства за межі території України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI ( далі - Закон № 3773-VI).

Згідно п. 7 ч.1 ст. 1 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Частиною 3 статті 9 Закону №3773-VI передбачено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Згідно до п. 14 ст. 1 Закону № 3773-VI нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до ч. 3 ст. 25 Закону № 3773-VI, рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення.

Порядок провадження за заявами іноземців та осіб без громадянства про добровільне повернення визначається Кабінетом Міністрів України.

У силу вимог ч. 1 ст. 26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч. 5 ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства").

Згідно ч. 1 ст. 30 Закону №3773-VI центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

З аналізу наведених норм вбачається, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання такого рішення.

Частиною 8 статті 30 Закону № 3773-VI, яка містить в собі положення щодо примусового видворення іноземців та осіб без громадянства, закріплено, що положення цієї статті не застосовуються до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з п.1 ст. 1 Закону України « Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань (далі Закон № 3671-VI).

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Суд звертає увагу на те, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

За розглядом вказаної справи №815/1355/18 судом апеляційної інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 не входив до жодної політичної, релігійної чи громадської організації. Під час співбесіди від 26.02.2018року на питання про причини виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_1 пояснив, що виїхав через війну на території України, а також в пошуках кращого життя. У ході опитування 05.03.2018р. ОСОБА_1 повідомив, що останні роки працював продавцем у продуктовому магазині м.Кабул разом із батьком. В 2017 році батько помер та через певний час після його смерті (2,5 місяці) власник магазину запропонував йому нелегально виїхати в Україну у пошуках кращого життя, на що він погодився. Зі слів ОСОБА_1 , соціально-політична ситуація у регіоні його постійного проживання була спокійною, до моменту виїзду з м. Кабул він не зазнавав будь-яких переслідувань або порушень власних основоположних прав та свобод. Щодо причини неможливості повернення до країни громадської належності ОСОБА_1 повідомив про небажання повертатись до Афганістану через відсутність родичів та бажання легалізуватись в Україні шляхом отримання відповідних документів на право проживання в Україні.

Також, приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив із того, що згідно особової справи позивача, ГУ ДМС України в Одеській області було дотримано вимоги національного законодавства та досліджено, що в іноземця відсутні вимоги передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Так, ним не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину. Ані під час проведення співбесід, а ні під час судового розгляду ОСОБА_1 не надав жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. ОСОБА_1 не були зазначені обставини, які б підтверджували можливість застосування стосовно нього або його близьких родичів невибіркового насилля в ситуації внутрішнього конфлікту. При цьому, ГУДМС України в Одеській області було досліджено інформацію по країні походження іноземця, згідно якої теракти відбуваються не всюди, є міста, які живуть та функціонують у звичайному режимі. При поверненні на Батьківщину іноземець має усі можливості скористатися внутрішнім переміщенням у разі небажання проживати в рідному м. Кабул.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.01.2019 було відмовлено у відкриті касаційного провадження по справі.

У відповідності до ч.4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, за розглядом справи, судом встановлено, що позивач прибув до України нелегально, не через загрозу власному життю, безпеці та свободі на Батьківщині, а з економічних причин. Ситуація в країні походження відповідача змінилась, доказів протилежного стороною відповідача не надано.

Отже, як зазначалося вище, при розгляді даного адміністративного спору судом не встановлено жодних обставин, які б вказували на наявність реальної загрози відповідачу на території країни його громадянської належності та відповідних конвенційних ознак.

Окрім того, суд враховує, що сторона відповідача вводить суд в оману з приводу того, що міграційна служба повторно не розглянула заяву відповідача на виконання рішення суду апеляційної інстанції, оскільки суд вбачає, що судом апеляційної інстанції за розглядом справи №815/1355/18 було відмовлено в позові ОСОБА_1 .. Доказів повторного звернення з відповідною заявою про надання йому статусу біженця у підтвердження виданої УВКБ ООН довідки від 06.05.2021 року до органів ДМС стороною відповідача суду не надано, а тому суд не приймає її до уваги, оскільки зазначене спростовується представником позивача.

Відтак, на відповідача поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Отже, оскільки громадянин Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не виконав у встановлений строк без поважних причин рішення міграційної служби про примусове повернення; доказів легального перебування на території України не надав; останній не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту; підстави вважати, що відповідач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» відсутні, зважаючи на те, що відповідач порушив правовий режим знаходження його на території України, суд приходить до висновку про наявність підстав для примусового видворення відповідача за межі території України.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст.ст.2, 5, 7-9,72-79, 90, 241, 242, 243, 246, 250, 255, 288, 289, 371 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до громадянина громадянина Афганістану ОСОБА_1 про примусове видворення - задовольнити.

Примусово видворити за межі території України громадянина Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення суду звернути до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання до суду першої інстанції апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення. Оскарження рішення не зупиняє його негайного виконання.

Суддя Л.В. Домусчі