Справа № 757/22222/20-а
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2021-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2021 року м. Київ № 757/22222/20-а

Окружний адміністративний суд м. Києва, у складі судді Вєкуа Н.Г, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради з прав людини про зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Уповноваженого Верховної Ради з прав людини (01008, м. Київ, вул. Інститутська, 21/8) про зобов`язання Уповноваженого Верховної Ради з прав людини направити за належністю заяву ОСОБА_1 від 27.04.2020 до Верховного Суду.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.06.2020 справу передано на розгляд до Окружного адміністративного суду м. Києва відповідно до правил територіальної підсудності, закріплених в ст. 29 КАС України.

27 липня 2020 року автоматичним розподілом між суддями справу №757/22222/20-а передано на розгляд судді Окружного адміністративного суду м. Києва Вєкуа Н.Г.

Ухвалою суду від 30 липня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що неодноразово звертався до відповідача із відповідними листами, в яких просив звернутися Уповноваженого з прав людини до Верховного Суду та витребувати документи по справі №2-237/1-10, однак вказаних документів витребувано не було.

Відповідач, не погоджуючись із доводами позивача, надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що звернення позивача від 27.04.2020 року до Уповноваженого з прав людини не надходило, а попередні звернення позивача були розглянуті в межах повноважень, наданих Законом України «Про Уповноваженого Верховної Ради з прав людини».

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Ухвалою Верховного Суду від 14.01.2011 року позивачу було відмовлено у відкритті касаційного провадження в цивільній справі №2-237/1-10.

Не погоджуючись із винесеною ухвалою, позивач 09.04.2019 року, 21.05.2019 року, 18.09.2019 року звертався до відповідача із відповідними заявами, в яких просив Уповноваженого Верховної Ради з прав людини направити його звернення до Верховного Суду та витребувати від нього документи по справі №2-237/1-10.

Як зазначає позивач 27.04.2020 року ним була направлена чергова заява до відповідача з вимогою направити її до Верховного Суду, з метою, щоб останній документально підтвердив законність ухвали Верховного Суду від 14.01.2011 року.

В зв`язку із ненаданням відповіді на заяву від 27.04.2020 року, позивач був змушений звернутися до суду із даним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 4 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» від 23 грудня 1997 року №776/97-ВР Уповноважений є посадовою особою, статус якої визначається Конституцією України, цим та іншими законами України.

Уповноважений здійснює свою діяльність незалежно від інших державних органів та посадових осіб. Діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист і поновлення порушених прав і свобод.

Частиною 1 статті 10 цього ж Закону передбачено, що для забезпечення діяльності Уповноваженого утворюється секретаріат, який є юридичною особою, має свій рахунок у банку та печатку встановленого зразка.

Статтею 16 Закону України від 23 грудня 1997 року №776/97-ВР визначено, що Уповноважений здійснює свою діяльність на підставі відомостей про порушення прав і свобод людини і громадянина, які отримує: 1) за зверненнями громадян України, іноземців, осіб без громадянства чи їх представників; 2) за зверненнями народних депутатів України; 3) за власною ініціативою.

У відповідності до частин 1, 2 статті 21 Закону України від 23 грудня 1997 року №776/97-ВР) кожен може без обмежень і перешкод звернутися до Уповноваженого у порядку, передбаченому чинним законодавством. При зверненні до Уповноваженого не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками.

Відповідно до ст.14 Закону України №776/97-ВР Уповноважений зобов`язаний додержуватися Конституції України і законів України, інших правових актів, прав та охоронюваним законом інтересів людини і громадянина, забезпечувати виконання покладених на нього функцій та повною мірою використовувати надані йому права.

Суд зазначає, що у відповідності до приписів статті 17 Закону України від 23 грудня 1997 року №776/97-ВР Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України "Про звернення громадян".

Закон України "Про звернення громадян" № 393/96-ВР від 02.10.1996 року регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Звернення подаються Уповноваженому в письмовій формі протягом року після виявлення порушення прав і свобод людини і громадянина. За наявності виняткових обставин цей строк може бути подовжений Уповноваженим, але не більше ніж до двох років.

При розгляді звернення Уповноважений:

1) відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина;

2) роз`яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому;

3) направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення;

4) відмовляє в розгляді звернення.

Механізм здійснення провадження у справах про порушення прав і свобод людини і громадянина врегульовано Порядком здійснення провадження Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, затвердженого наказом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 12.08.2013 №18/02-13 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 1.1 Порядку, провадження Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини-це комплекс заходів, які здійснюються з метою парламентського контролю за додержанням конституційних прав і свобод людини, сприяння їх поновленню, запобігання виникненню умов, що створюють можливості порушення прав та свобод людини.

Згідно пункту 2.1 Порядку, підставами відкриття провадження можуть бути відомості про порушення прав і свобод людини і громадянина, які містяться у: а) зверненнях громадян України, іноземців, осіб без громадянства чи їх представників (повноваження яких оформлені у встановленому законодавством порядку); б) повідомленнях підприємств, установ, організацій, в тому числі і громадських; в) зверненнях народних депутатів.

Аналізуючи норми Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" та Порядку здійснення провадження Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини суд дійшов висновку, що в разі встановлення порушення прав і свобод людини і громадянина за зверненням цих осіб, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини зобов`язаний відкрити провадження.

Згідно із ч.1 ст.1 Закону України "Про звернення громадян" громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Відповідно до пункту 6.1 Порядку, провадження завершується шляхом надання остаточної відповіді заявнику за результатами з`ясування обставин справи після вжиття передбачених Законом України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" заходів, спрямованих на запобігання порушенням прав і свобод людини або сприяння їх поновленню.

Як вбачається з матеріалів справи, протягом 2019 року від ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини надійшло шість звернень щодо порушень, допущених судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій під час розгляду цивільної справи №2-237/1-10 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та з вимогою витребувати від Верховного Суду копії документів у вказаній цивільній справі.

Перевіркою документів, доданих до звернень ОСОБА_1 , встановлено, що ухвалою Верховного Суду України від 14.01.2011, на підставі пункту п`ятого частини третьої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України ОСОБА_1 було відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за позовом до ОСОБА_2 ОСОБА_3 (правонаступників ОСОБА_4 ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Отже, касаційне провадження не відкривалось, матеріали цивільної справи з Дніпровського районного суду міста Києва не витребовувались.

Судом встановлено, що в межах повноважень Секретаріату Уповноваженого щодо вибору найкращого способу поновлення прав позивача на отримання копій документів, враховуючи вимоги статей 322, 328 ЦПК України (в редакції, що діяла на час постановлення ухвали Верховного Суду України від 14.01.2011), позивачу було роз`яснено листом від 24.04.2019 року, що для отримання вказаних документів, йому необхідно звернутись до суду першої інстанції, де зберігаються матеріали цивільної справи.

Додатково відповідачем копію звернення позивача було надіслано до Дніпровського районного суду міста Києва з проханням сприяти у наданні позивачу необхідних йому копій документів. Вказані обставини підтверджені в матеріалах справи листом відповідача від 18.06.2019 року.

Дніпровський районний суд міста Києва листом від 22.08.2019 поінформував, що копії документів, які знаходяться в матеріалах цивільної справи № 2-237/1-10 були надіслані позивачу.

Позивач стверджує, що вказаного листа не отримував, проте його копію долучив до матеріалів адміністративного позову.

18.09.2019 року позивач знову звернувся до відповідача із заявою, в якій просив витребувати перелічені у заяві документи від Верховного Суду, на що представником Уповноваженого Верховної Ради з прав людини була надана відповідь від 17.10.2019 року, відповідно до якої зазначено, що порушене питання було вирішено та по ньому позивачу була надана відповідь від 5.08.2019 року, тому підстав для вжиття заходів реагування відсутні.

Як вбачається із постанови Великої палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 818/1567/18, право на судовий захист, гарантоване Конституцією України (стаття 55) і закріплене статтею 5 КАС України, має особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд повинен встановити, що оскаржуваними рішенням чи діянням суб`єкта владних повноважень порушено права, свободи чи інтереси саме цієї особи.

Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Сам факт відсутності очікуваного результату не може бути достатнім підтвердженням того, що суб`єкт владних повноважень допустив саме протиправну бездіяльність.

Про протиправність може свідчити те, що суб`єкт владних повноважень біездіяв за обставин, коли мав реальну можливість реалізувати свої повноваження, повинен був це зробити, але не зробив (чи зробив несвоєчасно, з порушенням процедури чи інших вимог), що спричинило порушення прав та інтересів особи.

Наведена правова позиція також була висловлена Верховним !удом у постанові від 12.02.2020 у справі № 826/17656/16.

Таким чином, судом встановлено, що зверенння позивача були розглянуті відповідачем в межах повноважень, наданих Законом України «Про Уповноваженого Верховної Ради з прав людини».

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 6 КАС встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Встановлене статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було реальним.

Суд звертає увагу, що відповідно до змісту резолютивної частини позову, позивач просить суд зобов`язати Уповноваженого Верховної Ради з прав людини направити за належністю заяву ОСОБА_1 від 27.04.2020 до Верховного Суду, проте за текстом позовної заяви позивач взагалі не вказує про направлення на адресу відповідача заяви від 27.04.2020 року, а лише додає її в якості додатку до адміністративного позову.

Доказів направлення вказаної заяви або відмітки про прийняття такої заяви відповідачем (у разі нарочного подання) позивач суду не надав.

Про вказаний факт стверджує і відповідач у відзиві на позовну заяву, зазначаючи про те, що за результатами перевірки даних, внесених до системи електронного документообігу Секретаріату Уповноваженого, у 2020 році від позивача надійшло лиш одне звернення від 21.01.2020 року, зареєстроване за № П-843.3/20.

Дані про реєстрацію звернення від 27.04.2020 року у відповідача відсутні. Вказані обставини підтвердженні в матеріалах справи довідкою Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради з прав людини за № 29/5124-20 від 13.08.2020 року.

Суд зазначає, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь зацікавлених осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, тобто не вчинення дії, яку носій публічної влади зобов`язаний був вчинити.

Згідно частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи, враховуючи те, що доказів направлення заяви позивача від 27.04.2020 року матеріали справи не містять, суд приходить до висновку про відсутність порушеного права позивача як такого, що виключає можливість зобов`язання судом відповідача вчиняти певні дії.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування виконав та довів правомірність та обґрунтованість своїх дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 143, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Вєкуа Н.Г.