Справа № 640/1048/21
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2021-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2021 року м. Київ № 640/1048/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Міністерства закордонних справ України
про визнання незаконними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства закордонних справ України у особі Консула Посольства України у Королівстві Іспанія (м. Мадрид) - Володимира Івановича Грабовенко, з вимогами (дослівно):

- «визнати незаконні дії та бездіяльність відповідача у особі Консула Посольства Украйни у Королівстві Іспанія п. Грабовенко В.І., які пов`язані з дискримінацією за ознакою інвалідності стосовно позивача, через ненадання належного захисту та піклування за кордоном у підтвердженні мого існування до України, з використанням відповідних технологій, на разі непереборних обставин: жорсткої пандемії та суворому карантину осіб « 65+», що загрожує припиненню відповідних нарахувань позивачу у 2021 році ПФУ, Фондом соц. страхування, які є єдиним засобом існування позивача наразі непрацездатності;

- зобов`язати відповідача в особі Консула Посольства України у Королівстві Іспанія п. Грабовенко В.І., негайно сповістити, надати інформацію про існування позивача ПФУ, Фонду соцстрахування задля продовження відповідних нарахувань на тимчасове існування позивача у Іспанії, використовуючи відповідні технології, електронні засоби, без додаткової оплати зараз і на майбутнє».

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що він є особою з інвалідністю ІІ групи і неодноразово безоплатно отримував від Консульського відділу Посольства України в Іспанії. Однак, останньою відповіддю від 18.09.2020 Консул вимагав від позивача сплату консульського збору, наполягаючи на вчиненні нотаріальних дій. Наведене, на переконання позивача, свідчить про те, що відповідачем протиправно скасовано право особи по сплаті державного мита при виконанні консульських дій за кордоном, більше того такі дії є дискримінаційними по відношенню до позивача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.01.2021 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Представник відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, виходячи з того, що відповідач діяв в межах наданих повноважень та на підставі чинного законодавства, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними.

19.05.2021 судом постановлена ухвала про відмову у задоволенні клопотання Міністерства закордонних справ України про залишення позову без розгляду.

Ознайомившись з позиціями сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи, що підтверджується листом Комунального закладу охорони здоров`я «Обласний центр медико-соціальної експертизи» Головного управління охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації від 03.10.2012 №118 та листом Уповноваженого Президента України з прав людей з інвалідністю №15/2-01/637 від 12.10.2020.

На момент виникнення спірних правовідносин позивач перебував на лікуванні в Іспанії.

Позивач, для реалізації свого права на отримання пенсії та підтвердження того факту, що він є живим, звернувся до Консульського відділу Посольства України в Іспанії 11.02.2019 з метою отримання консульської послуги, а саме посвідчити безоплатно факт, що він є живим.

Проте, 11.02.2019 Посольством України в Іспанії листом №6127/19-570/4-0146 позивачу відмовлено у наданні такої консульської послуги, а саме посвідчити факт, що він є живим безоплатно, оскільки питання консульського збору вже не є предметом регулювання Декрету Кабінету Міністрів України від 21.01.1993 №7-93 «Про державне мито». Отже підстави для надання пільг під час справляння консульського збору за вчинення консульських дій категоріям фізичних осіб, які визначені статтею 4 Декрету відсутні.

Вважаючи такі дії Консульського відділу Посольства України в Іспанії протиправними, позивач звернувся із зверненням 24.09.2020 до Президента України.

Департамент з питань звернень громадян Офісу Президента України листом 16.10.2020 №22/054202-28 направив на розгляд звернення позивача від 23.09.2020 до Міністерства закордонних справ України.

Позивач 04.09.2020 звернувся зі зверненням до Посольства України у Королівстві Іспанія, у якому просив вирішити питання про інформування Фондів про його існування, виключивши текстове оформлення «Довідок» і запровадити електронний засіб інформування.

Посольство України у Королівстві Іспанія 18.09.2020 своїм листом №6127/14-540-1411 повідомило позивача, що порядок вчинення нотаріальних дій консульськими посадовими особами врегульований «Положенням про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України», що затверджене Наказом Міністерства юстиції України, Міністерства закордонних справ України № 142/5/310 від 27.12.2004; тарифи консульського збору встановлені Положенням про консульський збір України, що затверджене Наказом МЗС України від 23.04.2018 № 182, відповідні тарифи застосовуються відповідно до Наказу Посольства від 27.06.2018. Відповідний консульський збір за засвідчення підпису становить 18 євро (або 20 доларів США), що може бути сплачений на рахунок Посольства України в Іспанії.

За наведених обставин позивач вважає рішення відповідача протиправним та таким, що порушує його права, як інваліда ІІ групи, а тому звернувся до суду за їх захистом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає таке.

Питання стягнення консульського збору врегульовано Наказом Міністерства закордонних справ України від 23.04.2018 № 182 «Про затвердження Положення про консульський збір України та Інструкції про порядок справляння сум консульського збору за вчинення консульський дій, обліку сум консульських надходжень та проведення звірок фактичних консульських надходжень в закордонних дипломатичних установах України», затвердженим Міністерством юстиції України (надалі - Положення №182).

Положеннями ст.9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно з вимогами ч.2 ст.19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29.06.2004, № 1906-IV, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Віденська Конвенція про консульські зносини від 24.04.1963 є частиною національного законодавства України (Ратифікована 23.03.1989).

Статтею 39 Конвенції зазначено: «Консульское учреждение может взымать за совершение консульских актов на территории государства пребывания сборы и пошлины, предусматриваемые законами и правилами представляемого государства».

Таким чином, враховуючи положення ст.39 Конвенції, консульський збір може стягуватись на підставі правил, встановлених законодавством України.

Відповідно до п.12 Положення №182 пільги щодо сплати консульського збору застосовуються у випадках, передбачених законодавством України та чинними міжнародними договорами України. Від сплати консульського збору за оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон звільняються особи, які не досягли 16-річного віку.

Частиною 1 ст.3 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 №3166-VI (надалі - Закон №3166-VI) міністерства, інші центральні органи виконавчої влади у своїй діяльності керуються Конституцією України, цим та іншими законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України.

Відповідно до вимог ч.3 ст.3 Закону №3166-VI положення про міністерства, інші центральні органи виконавчої влади затверджує Кабінет Міністрів України.

Згідно ч.1 ст.15 Закону №3166-VI Міністерство у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, які підписує міністр.

В 2018 році Міністерство закордонних справ України видало Наказ «Про затвердження Положення про консульський збір України та Інструкції про порядок справляння сум консульського збору за вчинення консульського збору за вчинення консульських дій, обліку сум консульських надходжень та проведення звірок фактичних консульських надходжень в закордонних дипломатичних установах України» та зареєструвало його в Міністерстві юстиції України.

Згідно ст.1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» від 21.01.1993 №7-93 (надалі - Декрет №7-93) платниками державного мита на території України є фізичні та юридичні особи за вчинення в їхніх інтересах дій та видачу документів, що мають юридичне значення, уповноваженими на те органами.

Статтею 2 Декрету 7-93 державне мито справляється:

- за вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами і виконавчими комітетами сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, а також за видачу дублікатів нотаріально засвідчених документів;

- за державну реєстрацію актів цивільного стану, а також повторну видачу громадянам свідоцтв про реєстрацію актів цивільного стану та свідоцтв у зв`язку із зміною і поновленням актових записів цивільного стану;

- за видачу документів на право виїзду за кордон і про запрошення в Україну осіб з інших країн, за продовження строку їх дії та за внесення змін до цих документів; за продовження строку дії візи для в`їзду в Україну, транзитного проїзду через її територію (перебування в Україні іноземців та осіб без громадянства); за видачу або продовження строку дії посвідки на проживання в Україні іноземцям та особам без громадянства; за оформлення віз для в`їзду в Україну, транзитного проїзду через її територію, а також із заяв про прийняття до громадянства України або про вихід з громадянства України;

- за видачу дозволів на право полювання та рибальства;

- за операції з емісії цінних паперів, крім облігацій державних та місцевих позик, та з видачі приватизаційних паперів;

- за реєстрацію деривативів;

- за операції з об`єктами нерухомого майна, що здійснюються на товарних біржах, крім операцій з примусового відчуження такого майна у випадках, передбачених законами України;

- за проведення прилюдних торгів (аукціону, тендеру) об`єктами нерухомого майна, крім операцій з примусового відчуження такого майна у випадках, передбачених законами України;

- за видачу охоронних документів (патентів і свідоцтв) на об`єкти інтелектуальної власності, а також за дії, пов`язані з підтриманням чинності патентів на сорти рослин.

Одночасно суд зазначає, що відповідно до вимог ст.92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно Законами України.

Норми законів України «Про нотаріат» та «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» не містять вимог щодо встановлення особам з інвалідністю пільг при сплаті консульського збору.

Відповідно до ч.6 ст.1 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 №3425-XII (надалі - Закон №3425-XII) вчинення нотаріальних дій за кордоном покладається на консульські установи України, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на дипломатичні представництва України.

Так, питання стягнення консульського збору передбачено також вимогами Закону №3425-XII, оскільки в своїй діяльності на консула покладено частину функцій нотаріуса, як зазначено вище.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону №3425-XII за вчинення нотаріальних дій державні нотаріуси справляють державне мито у розмірах, встановлених чинним законодавством.

Відповідно до вимог ч.1 та ч.2 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, за вчинення нотаріальних дій державні нотаріуси справляють державне мито у розмірах, встановлених законодавством. За надання державними нотаріусами додаткових послуг правового характеру, які не пов`язані із вчинюваними нотаріальними діями, а також послуг технічного характеру справляється окрема плата. Перелік таких послуг та розмір плати за них установлюються головними управліннями юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі.

В своїй діяльності консули прирівняні до нотаріусів. Вищенаведені норми свідчать про необхідність здійснення плати (чи то мито, чи то консульський збір) за вчинені дії як нотаріуса, так і консула.

Згідно відповідно ст. 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно Законами України.

У відповідності до ч.1 та ч.2 ст.5 Закону України «Про дипломатичну службу» від 07.06.2018 №2449-VIII (надалі - Закон № 2449) Систему органів дипломатичної служби складають:

1) Міністерство закордонних справ України;

2) представництва Міністерства закордонних справ України на території України;

3) закордонні дипломатичні установи України.

Міністерство закордонних справ України є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері зовнішніх зносин і координує діяльність державних органів у сфері зовнішніх зносин.

Міністерство закордонних справ України здійснює свої повноваження безпосередньо та через інші органи дипломатичної служби.

Міністерство закордонних справ України здійснює керівництво іншими органами дипломатичної служби.

Статус, завдання та функції Міністерства закордонних справ України визначаються цим та іншими законами України, а також Положенням про Міністерство закордонних справ України, яке затверджується в установленому законом порядку.

Згідно ч.4 ст.5 Закону № 2449 закордонні дипломатичні установи України є постійно діючими органами дипломатичної служби, основними завданнями яких є представництво України в державах перебування або при міжнародних організаціях та підтримання з ними офіційних відносин, відстоювання національних інтересів України, виконання консульських функцій, у тому числі захист прав та інтересів громадян і юридичних осіб України за кордоном.

Закордонними дипломатичними установами України є:

1) Посольство України;

2) Посольство України з резиденцією Надзвичайного і Повноважного Посла України в Києві;

3) Постійне представництво України при міжнародній організації;

4) Представництво України при міжнародній організації;

5) Місія України при міжнародній організації;

6) консульська установа України (Генеральне консульство України, Консульство України, Віце-консульство України та Консульське агентство України).

Статус, завдання та функції закордонних дипломатичних установ України визначаються цим Законом, Положенням про закордонні дипломатичні установи України, яке затверджується Президентом України.

В Україні діяло в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин «Положення про дипломатичне представництво України за кордоном», затверджене розпорядженням Президента України від 22.10.1992 № 166/92-рп.

Згідно абз.2 ч.2 вказаного положення керівництво дипломатичним представництвом здійснює Міністерство закордонних справ України, діяльність дипломатичного представництва базується на положеннях Віденської конвенції про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, двосторонніх та інших багатосторонніх міжнародних договорів України, законодавства України та держави перебування, а також цього Положення.

Згідно ст.6 Декрету 7-93 державне мито сплачується за місцем розгляду та оформлення документів і зараховується до бюджету місцевого самоврядування, крім державного мита, що справляється за дії, передбачені підпунктами «б» - «е», «и», «к», «л» та «н» п.6 ст.3, в частині, що стосується загальногромадянських закордонних паспортів, яке зараховується до Державного бюджету України.

У відповідності до ч.3 та ч.4 ст.7 Декрету 7-93 фізичні особи та іноземні юридичні особи, що відповідно постійно проживають або знаходяться за межами України, сплачують вказане в підпункті «у» пункту 6 статті 3 мито у доларах або в іншій валюті та розмірах, якщо це передбачено угодами з Україною. Порядок сплати державного мита встановлюється центральним орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Відповідно до п.«о» п.6 ст.3 Декрету 7-93 ставки державного мита встановлюються в таких розмірах: за вчинення інших дій: за консульські дії, які провадяться за кордоном і на території України - за тарифами консульських зборів України.

Зважаючи на вказану норму, суд не вважає за можливе прирівняти консульський збір до державного мита з моменту врегулювання його порядку сплати Положенням №182, оскільки вищевказане положення лише прирівнює розмір державного мита за вчинення консульських дій до розмірів консульського збору, натомість не підміняє собою, на думку колегії суддів, даний вид збору.

Стаття 39 Віденської Конвенції про консульські зносини від 24.04.1963 (ратифікованою 23.03.1989), так само як і положення національного законодавства, визначають право акредитуючої держави справляти за вчинення консульських актів на території держави перебування зборів і мита, передбачених законами і правилами, що було реалізовано відповідачем шляхом прийняття відповідного наказу.

Однак, вказана норма не регламентує питання відсутності у акредитуючої держави права встановлювати пільги при сплаті консульського збору для своїх громадян.

В той же час, у відповідності до п.12 Положення №182 пільги щодо сплати консульського збору застосовуються у випадках, передбачених законодавством України та чинними міжнародними договорами України.

Таким чином, вказана норма Положення не суперечить ст. 92 Конституції України, оскільки має відсилочний характер до нормативно-правових актів, що мають статус закону.

Натомість, оскільки відповідне законодавство не прийнято, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

З огляду на вищевикладене, суд приходить висновку, що підстави для надання пільг під час справляння консульського збору за вчинення консульських дій категоріям осіб, які визначенні ст.4 Декрету 7-93, зокрема позивача, - відсутні, а позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Також суд акцентує увагу на тому, що наведені вище норми законодавства, які регулюють взаємовідносини особи з консульською установою щодо сплати консульського збору при отриманні відповідних послуг були роз`яснені позивачу судовим рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.09.2019 у справі №640/6869/19 та постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.01.2020 у цій же справі.

Відповідно, не може бути задоволена похідна позовна вимога зобов`язати відповідача в особі Консула Посольства України у Королівстві Іспанія п. Грабовенко В.І., негайно сповістити, надати інформацію про існування позивача ПФУ, Фонду соцстрахування задля продовження відповідних нарахувань на тимчасове існування позивача у Іспанії, використовуючи відповідні технології, електронні засоби, без додаткової оплати зараз і на майбутнє.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Судові витрати згідно вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу не підлягають.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 72-77, 90, 139, 263, 241-246, 250, 255 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку, визначеному статтями 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення тексту судового рішення.

Суддя Н.А. Добрівська