Справа № 140/4764/21
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА
про залишення позову без розгляду

08 липня 2021 року ЛуцькСправа № 140/4764/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Димарчук Т.М.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін клопотання ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходив військову службу за контрактом в ІНФОРМАЦІЯ_2 , військова частина НОМЕР_1 .

Згідно з наказом начальника Луцького прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби від 25.09.2020 № 573 - ОС позивач виключений із списків частини та усіх видів забезпечення, проте грошове забезпечення йому виплачене у розмірі 182 158,10 грн 16.12.2020, що підтверджується випискою по картковому рахунку від 18.12.2020, а грошова компенсація за неотримане речове майно виплачена в розмірі 38 559,03 грн лише 30.12.2020, тобто через 97 днів, що підтверджується випискою по картковому рахунку від 30.12.2020.

Представник позивача Богудінова О.О. 15.03.2021 звернулася до відповідача з заявою про надання письмових підтверджень щодо повного розрахунку за всіма видами забезпечення (в тому числі за затримку розрахунку при звільненні) з підтвердженням копій платіжних доручень (а.с. 18).

29.03.2021 відповідачем надіслано відповідь до якої долучено платіжне доручення №4533 від 28.12.2020, витяг з платіжної відомості за грудень 2020 року, особиста картка грошового забезпечення позивача за 2020, а також повідомлено, що правових підстав для виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення немає (а.с. 20).

Лист відповідача від 29.03.2021 позивач отримав 05.04.2021 та 04.05.2021 звернувся до суду з даним позовом, у якому зазначив, що дії відповідача вважає протиправними та вказує, що оскільки норми спеціального законодавства не передбачають відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, в тому числі щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою з вини роботодавця належних йому виплат при звільненні, тому підлягають застосуванню положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Позивач просить визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку по виплаті грошового забезпечення в розмірі 182 158,10 грн та грошової компенсації за не отримане речове майно в розмірі 38 559,03 грн при звільненні ОСОБА_1 з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні сум за період з 26.09.2020 по день фактичного розрахунку 31.12.2020.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін суддею одноособово (а. с. 27).

У поданому до суду відзиві на позовну заяву від 03.06.2021 № 14/03-1/б/н відповідач позов не визнав та просить відмовити у його задоволенні за безпідставністю.

Крім того, 03.06.2021 Луцький прикордонний загін подав до суду клопотання (вих. № 14/03-2/б/н від 03.06.2021) про залишення позовної заяви без розгляду, яке обґрунтоване тим, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду з цим позовом, оскільки остаточний розрахунок з позивачем відбувся 28.12.2020 (що підтверджується платіжним дорученням від 28.12.2020 №4533, долученим позивачем до матеріалів справи), тобто останнім днем звернення до судових органів з такою позовною заявою було 29.01.2021. Натомість позивач звернувся з позовом лише 15.04.2021 (дата підписання позовної заяви) і не обгрунтував поважність пропуску строку звернення до суду.

Відповідно до частини третьої статті 166 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Відтак, розгляд вказаного клопотання проведено судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Суд, дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, дійшов висновку про те, що клопотання підлягає до задоволення, а позов необхідно залишити без розгляду з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 та 25.09.2020 був виключений із списків частини та усіх видів забезпечення згідно з наказом начальника Луцького прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби №573-ос від 25.09.2020.

Грошове забезпечення виплачене позивачу 16.12.2020 у розмірі 182 158,10 грн та 28.12.2020 у розмірі 38 559,03 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку та платіжним дорученням №4533 від 28.12.2020 (а.с. 21).

15.03.2021 представник позивача Богудінова О.О. звернулася до відповідача з заявою про надання письмових підтверджень щодо повного розрахунку за всіма видами забезпечення (а.с. 18).

29.03.2021 відповідачем надіслано відповідь до якої долучено платіжне доручення №4533 від 28.12.2020, витяг з платіжної відомості за грудень 2020 року, особиста картка грошового забезпечення позивача за 2020, а також повідомлено, що правових підстав для виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення немає (а.с. 20).

Лист відповідача від 29.03.2021 позивач отримав 05.04.2021 та 04.05.2021 звернувся до суду з даним позовом, що стверджується відбитком штемпеля відділення поштового зв`язку на конверті, у якому позов було скеровано до суду (а.с. 25).

При вирішенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно із частинами першою, другою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За приписами частин першої, другої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. У пункті 2 цього ж рішення Конституційний Суд України вказав, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України Про оплату праці від 24.03.1995 № 108/95-ВР середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Тобто, положення частини другої статті 233 КЗпП України щодо права звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати без обмеження будь-яким строком до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

Суд також враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 23.12.2020 у справі № 360/4485/19 (тобто, у справі, предметом спору у якій є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні), які полягають у тому, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти; КАС України визначено місячний строк звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби, а КЗпП України встановлено тримісячний строк.

З матеріалів справи вбачається, що при звільненні 25.09.2020 з військової служби позивачу не було виплачене грошове забезпечення у повному розмірі.

Остаточний розрахунок грошового забезпечення було проведено з позивачем 28.12.2020, що підтверджується платіжним дорученням №4533 від 28.12.2020 (а.с. 21). Відтак, з 29.12.2020 розпочався перебіг місячного строку звернення до суду з цим позовом.

Разом з тим, позивач звернувся до суду з цим позовом лише 04.05.2020, що стверджується відбитком штемпеля відділення поштового зв`язку на конверті, у якому позов було скеровано до суду (а.с. 25), тобто після закінчення строку звернення до суду та із значним пропуском цього строку.

При цьому, позивач просить поновити строки звернення до суду, оскільки вважає, що про порушення своїх прав дізнався лише 06.04.2021, тобто після отримання відповіді на звернення свого представника ОСОБА_2 до начальника Луцького прикордонного загону. Однак, суд вважає, що таке твердження позивача є необгрунтованим з огляду на наступне.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд зауважує, що процесуальний закон пов`язує строк звернення до суду із тим, коли саме особі стало відомо про порушення його прав, свобод та інтересів.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Таким чином право особи на звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів передбачено конкретно визначеним строком. Це, насамперед, викликано специфікою спорів, що розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Зокрема, причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Суд звертає увагу, що поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, оскільки звернення його представника ОСОБА_2 15.03.2021 (через два з половиною місяці після надходження грошей на картку позивачу) та отримання відповіді від ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) 05.04.2021 не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації своїх прав (звернення до представника ОСОБА_2 ) і ця дата жодним чином не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.

Отже, у позовній заяві причини, з яких позивач просить поновити йому строк звернення до суду, не можна визнати поважними та об`єктивними причинами пропуску вказаного строку.

Непоінформованість позивача про порушення своїх прав через байдуже ставлення до них або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено поважності пропущеного ним строку звернення до суду, тому суд не визнає причини пропуску строку поважними та не вбачає правових підстав для поновлення строку звернення до суду.

Суд вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи, а для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку

При цьому практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс та інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії).

Згідно із частиною третьою статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

На думку суду, оскільки позивач пропустив як місячний строк звернення до суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України (який закінчився 29.01.2021), при цьому, поважних причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом позивачем не зазначено та судом не встановлено, тому позов необхідно залишити без розгляду на підставі частини третьої статті 123, пункту 8 частини першої статті 240 КАС України.

Керуючись частиною третьою статті 123, пунктом 8 частини першої статті 240, статтями 248, 262 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про залишення позовної заяви без розгляду задовольнити.

Позов ОСОБА_1 до до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії залишити без розгляду.

Копію ухвали направити учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 256 КАС України, та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Т.М. Димарчук