Справа № 320/12644/20
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2021-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 липня 2021 року м. Київ № 320/12644/20
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панченко Н.Д., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльністю дії та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_2 ), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльністю дії військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення розслідування нещасного випадку, стосовно отриманої позивачем травми 23.09.2019 близько 15.00 год. на території військової частини по АДРЕСА_3 , та не складання актів установленим порядком у відповідності до Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, не залучення позивача до проведення даного розслідування;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 провести розслідування нещасного випадку стосовно отриманої позивачем травми 23.09.2019 близько 15.00 год на території військової частини по АДРЕСА_3 та скласти акти установленим порядком у відповідності до Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, залучити позивача до проведення даного розслідування.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що під час проходження дійсної військової служби в Збройних Силах України на посаді інженера відділення військової частини НОМЕР_1 , 23.09.2019 внаслідок нещасного випадку в одному з приміщень військової частини НОМЕР_1 по АДРЕСА_3 , позивач отримав травму у вигляді забою попереково-крижового відділу хребта.

03.10.2020 звернувшись до командування в/ч НОМЕР_1 з клопотанням (проханням) провести розслідування нещасного випадку, позивач отримав лист-відмову з в/ч НОМЕР_1 за №П-42/43 від 21.10.2020, в якому зазначалось, що за результатами розгляду заяви позивача факт нещасного випадку не знайшов свого підтвердження, а тому правові підстави для проведення відповідного розслідування були відсутні.

Позивач, не погоджуючись із такими діями та позицією відповідача, вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав з даним адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 15.12.2020 відкрито спрощене позовне провадження по справі без виклику сторін та проведення судового засідання і запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву.

З урахуванням відсутності фінансування на відправлення поштової кореспонденції, судом 21.12.2020 о 19:28 направлено на електронну адресу відповідача () ухвалу суду про відкриття провадження та адміністративний позов з додатками.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач отримав ухвалу суду про відкриття провадження по справі та адміністративний позов з додатками 21.12.2020 о 19:28, про що свідчить звіт про успішне доставлення електронної пошти, який наявний в матеріалах справи.

Відтак 15-ти денний строк для подання відзиву, з урахуванням поштового перебігу, сплинув 06.01.2021.

Станом на час розгляду справи відзив від Військової частини НОМЕР_1 не надходив.

Враховуючи, що відповідач по справі своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористався, суд визнав за можливе розгляд справи здійснювати за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 13.11.2018 по 13.05.2020 проходив дійсну військову службу в Збройних Силах України, зокрема з 27.12.2018 по 13.05.2020 на посаді інженера відділення військової частини НОМЕР_1 .

За твердженнями позивача, 23.09.2019 у зв`язку з необхідністю протяжки кабелю по стелі в одному з приміщень військової частини НОМЕР_1 по АДРЕСА_3 , він втратив рівновагу внаслідок головокружіння та впав з драбини на спину вдарившись головою об стіл. Після цього, у позивача виник сильний головний біль та біль в ділянці травми, набряк, дзвін у вухах та сильний біль в ділянці попереково-крижового відділу хребта. При цьому був присутній військовослужбовець ОСОБА_2 .

24.09.2019 позивач за місцем проживання звернувся за медичною допомогою до лікаря терапевта Софіївсько Борщагівської медамбулаторії.

На підтвердження отриманих травм позивач надав Витяг з амбулаторної картки, оформлений Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» Софіївсько-Борщагівська амбулаторія загальної практики сімейної медицини від 28.09.2020.

У цьому Витязі, зокрема зазначено: « 24.09.2019 лікар ЗПСМ Д-з: ЗЧМТ? струс головного мозку?. забій м`яких тканин?».

Також позивачем надано Довідку військово-лікарської комісії Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» за №244-п від 16.03.2020, в якій зазначено «Стан після загострення хронічного дискогенного попереково-крижового радикуліту з переважним ураженням корінців L5-S1 корінців ліворуч, з больовим та м`язовотонічним синдромами. Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби».

Зокрема, в матеріалах справи наявні докази щодо госпіталізації позивача з 03.03.2020 по 17.03.2020 до НВМКЦ "ГВКГ", що підтверджується виписним епікризом з медичної картки стаціонарного хворого №6053.

Після звільнення з лав Збройних Сил України, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я та втратою працездатності, з 24.07.2020 по 30.07.2020 позивач госпіталізований для стаціонарного лікування до відділення реабілітації хворих з наслідками неврологічних захворювань та травм КПП КОР «Київська обласна клінічна лікарня», що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого №68/352.

Крім цього, позивачем надано Консультаційний висновок спеціаліста Консультативного поліклінічного відділення Державної установи «Інститут нейрохірургії ім. акад. А.П. Ромоданова НАМН України» від 31.08.2020, за яким встановлений діагноз: «Органічне ураження ЦНС травматичного генезису. Наслідки після ЗЧМТ, струсу головного мозку, ЗТХ, забою м`яких тканин попереково-крижового відділу хребта (2019р.). Посттравматичний церебральний арахноїдит з лікворо-динамічними кризами…».

В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України «про проведення розслідування нещасного випадку» від 03.10.2020, в якій ОСОБА_1 просив «провести розслідування нещасного випадку, який пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби, стосовно отриманої травми 23.09.2019 близько 15:00 год. на території військової частини по АДРЕСА_3 , та скласти акти в установленому порядку у відповідності до Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України; з метою повного, об`єктивного, всебічного розслідування нещасного випадку та з`ясування обставин та причин, надання письмових пояснень, складання схем місця події та інше», а також просив залучити його до проведення даного розслідування.

Згідно фіскального чека ПН 55 наведену заяву позивач 03.10.2020 відправив на адресу ВЧ НОМЕР_1 засобами поштового зв`язку.

Листом №П-42/33 від 21.10.2020 за підписом Командира ВЧ НОМЕР_1 полковника ОСОБА_3 , позивачу надана відповідь.

Так, у вказаному листі наголошено, що факт описаного позивачем нещасного випадку не знайшов свого підтвердження, оскільки молодший лейтенант ОСОБА_2 даний факт не підтвердив. Окрім того, звернуто увагу, що позивачем зазначалось про здійснення доповіді за фактом нещасного випадку командиру підрозділу, а саме начальнику інформаційно-телекомунікаційного центру в/ч НОМЕР_1 підполковнику ОСОБА_4 , однак підполковник ОСОБА_5 в період з 16.09.2019 по 21.10.2019 перебував у щорічній відпустці та про нещасний випадок 23.09.2019 йому нічого не відомо до цього дня. Також, тимчасово виконуючий обов`язки начальника інформаційно-телекомунікаційного центру в період з 16.09.2019 по 21.10.2019 майор ОСОБА_6 жодних доповідей про нещасний випадок 23.09.2019 не отримував. Скарг на стан здоров`я та самопочуття від позивача не отримував. При цьому, в листі відповідач погодився, що згідно з записами в Книзі обліку хворих, які знаходяться на стаціонарному лікуванні медичного пункту військової частини НОМЕР_1 , лейтенант ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікування в Національному військово медичному клінічному центрі «Головний військовий клінічний госпіталь» у відділенні народних та нетрадиційних методів лікування з 23.12.2019 по 28.12.2019 з діагнозом, пов`язаним з загостренням хронічного дискогенного попереково-крижового радикуліту. Водночас зауважено, що у медичний пункт в/ч НОМЕР_1 скарг на головну біль, набряк та дзвін в голові від позивача не надходило та діагнозу: «Закрита черпно-мозкова травма. Струс головного мозку» позивачу встановлено не було і в Книзі обліку хворих в амбулаторії медичного пункту в/ч НОМЕР_1 відповідні записи відсутні.

Таким чином, посилаючись на вимоги Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України 06.02.2001 №36, відповідач вказав на відсутність правових підстав для проведення розслідування нещасного випадку 23.09.2019 за заявою позивача.

Вважаючи таку відмову відповідача у проведенні розслідування протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Статтею 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено початок і закінчення проходження військової служби, а також час та місце виконання обов`язків військової служби.

Згідно із частиною 3 статті 24 вказаного Закону (в редакції, чинній на момент проходження позивачем війкової служби за контрактом) військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:

1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);

2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;

3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);

4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;

5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.

Як встановлено судом, позивач з 27.12.2018 по 13.05.2020 перебував на посаді інженера відділення інформаційних систем інформаційно-телекомунікаційного центру (командування сил логістики Збройних Сил України).

Отже, позивач під час проходження військової служби відносився до категорії громадян, які перебувають на військовій службі у Збройних Силах України.

Відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 року N 1232, та з метою визначення єдиного порядку розслідування нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, у Верховній Раді України, Верховній Раді Автономної Республіки Крим, місцевих радах, у державних органах, установах, організаціях, а також у Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України, до яких військовослужбовці прикомандировані як депутати для виконання депутатських повноважень або відряджені для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, наказом Міністра оборони України від 06.02.2001 №36, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23.02.2001 за №169/5360, затверджено Інструкцію про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України (надалі - Інструкція).

Пунктом 1 розділу І вищевказаної Інструкції встановлено, що вона визначає порядок розслідування та обліку нещасних випадків з військовослужбовцями Збройних Сил України (в тому числі з відрядженими зі Збройних Сил України військовослужбовцями), військовозобов`язаними та резервістами, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовці), отриманих ними професійних захворювань, їх загибелі або смерті під час виконання обов`язків військової служби та аварій, що сталися у військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини).

Пунктом 1 розділу ІІ Інструкції передбачено, що розслідування проводиться у разі виникнення нещасного випадку, а саме обмеженої в часі події або раптового впливу на військовослужбовця небезпечного фактора чи середовища під час виконання ним обов`язків військової служби, внаслідок чого зафіксовано шкоду здоров`ю, зокрема від одержання ним поранення, травми, у тому числі внаслідок тілесних ушкоджень, заподіяних іншою особою, гострого професійного захворювання і гострого професійного отруєння, одержання сонячного або теплового удару, опіку, обмороження, а також у разі утоплення, ураження електричним струмом, блискавкою та іонізуючим випромінюванням, отримання інших ушкоджень внаслідок аварії, пожежі, стихійного лиха (землетрус, зсув, повінь, ураган тощо), контакту з представниками тваринного і рослинного світу, комахами, іншими представниками флори і фауни (далі - нещасні випадки), які призвели до звільнення від виконання обов`язків військової служби військовослужбовця на один день і більше, а також у випадку смерті військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби.

Згідно із приписами пункту 2 розділу ІІ Інструкції про кожний нещасний випадок потерпілий або військовослужбовець, який його виявив, чи інша особа повинен(на) негайно сповістити безпосереднього командира (начальника) чи керівника робіт і вжити заходів щодо надання необхідної допомоги потерпілому.

У разі настання нещасного випадку безпосередній командир (начальник) або керівник робіт зобов`язаний:

- терміново організувати надання домедичної допомоги, а по можливості - невідкладної (екстреної) медичної допомоги потерпілому військовослужбовцю, забезпечити за необхідності його доставку до військового або найближчого лікувального закладу;

- негайно повідомити про нещасний випадок командира військової частини;

- зберегти до прибуття комісії з розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку місце події та устаткування, яке там знаходилось, у такому стані, у якому вони перебували на момент настання нещасного випадку (якщо це не загрожує життю чи здоров`ю інших військовослужбовців і не призведе до більш тяжких наслідків), а також вжити заходів щодо недопущення подібних нещасних випадків.

Згідно із пунктом 3 розділу ІІ Інструкції нещасний випадок, про який не було своєчасно повідомлено командуванню військової частини або внаслідок якого втрата працездатності настала не відразу, розслідується згідно з цією Інструкцією протягом місяця з дня надходження рапорту потерпілого військовослужбовця або заяви особи, яка представляє його інтереси.

У разі переформування військової частини, у якій стався такий нещасний випадок, розслідування проводиться її правонаступником, а у разі ліквідації військової частини за відсутності її правонаступника встановлення факту настання нещасного випадку розглядається у судовому порядку.

За пунктом 5 розділу ІІ Інструкції командир військової частини, який отримав повідомлення про нещасний випадок, у свою чергу зобов`язаний негайно через засоби зв`язку повідомити про нещасний випадок (зникнення, смерть) старшого командира (начальника) та протягом доби надати йому письмове повідомлення за формою НВ-1 згідно з додатком 2 до цієї Інструкції (далі - повідомлення за формою НВ-1), а також протягом доби призначити комісію з розслідування нещасного випадку чисельністю не менш як три особи у складі голови комісії (яким є один із його заступників) та членів - командира батальйону (дивізіону, ескадрильї тощо), до складу якого входить підрозділ, де стався нещасний випадок, та залежно від того, з чим пов`язаний нещасний випадок, - фахівців профільних служб (озброєння, тилу, пожежної, автомобільної, інженерної, медичної тощо).

Пункт 8 Розділу ІІ Інструкції вказує, що комісія з розслідування нещасного випадку проводить розслідування протягом п`яти діб з моменту її утворення.

Комісія з розслідування нещасного випадку зобов`язана:

- обстежити місце нещасного випадку, опитати свідків і осіб, які причетні до події, та одержати письмові пояснення потерпілого, якщо це можливо;

- з`ясувати обставини та причини, що призвели до нещасного випадку, установити осіб, які допустили порушення вимог нормативно-правових актів (законів, військових статутів, положень, правил, інструкцій, настанов тощо), а також розробити заходи щодо запобігання подібним випадкам;

- скласти акт проведення розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку (зникнення, смерті, аварії) за формою НВ-2 згідно з додатком 3 до цієї Інструкції (далі - акт за формою НВ-2) та акт про нещасний випадок (зникнення, смерть) під час виконання обов`язків військової служби за формою НВ-3 згідно з додатком 4 до цієї Інструкції (далі - акт за формою НВ-3) у разі, якщо нещасний випадок (смерть) визнаний комісією з розслідування таким, що пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби, і надати їх командиру військової частини на затвердження. Акти підписуються головою комісії та її членами. У разі незгоди зі змістом акта член комісії підписує його з відміткою про наявність окремої думки, яку викладає письмово і додає до акта за формою НВ-2, як його невід`ємну частину.

До акта додаються письмові пояснення свідків, потерпілого, а за потреби також схеми, фотографії, витяги з експлуатаційної документації та інші документи, що характеризують місце події (устаткування, машини, апаратура, територія, будівля тощо), медичний висновок щодо діагнозу потерпілого, наявності в його організмі алкоголю, отруйних чи наркотичних речовин.

Як зазначено у пункті 9 Інструкції, якщо нещасний випадок визнаний комісією з розслідування таким, що не пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби, на затвердження командиру військової частини надається тільки акт за формою НВ-2.

Отже, за змістом наведених норм Інструкції вбачається, що останніми регламентовано чіткий порядок та особливості розслідування нещасних випадків з військовослужбовцями у Збройних Силах України, а саме встановлено певний алгоритм дій, які повинні бути вчинені як з боку військовослужбовця або особи, що представляє цього військовослужбовця, з яким трапився нещасний випадок, в тому числі його безпосереднього командира (начальника) або керівника робіт так і зі сторони командування військової частини, у разі отримання ним відповідного звернення від останніх.

При цьому, приписами Інструкції встановлено, що відповідні сповіщення про нещасний випадок повинні відбуватись негайно, після чого визначено певний алгоритм дій уповноважених осіб направлених зокрема на розслідування нещасного випадку, а у протилежному випадку, тобто коли про такий випадок не було своєчасно повідомлено командуванню військової частини або внаслідок якого втрата працездатності потерпілого настала не відразу - зазначене розслідування проводиться протягом місяця з дня надходження рапорту потерпілого військовослужбовця або заяви особи, яка представляє його інтереси.

В силу положень статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В свою чергу, відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. При цьому в силу частини другої статті 77 Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Утім, враховуючи принцип змагальності, позивач має довести перед судом належними та допустимими доказами своє порушене право, яке суд, в разі встановлення такого порушення, повинен захистити.

Як вже зазначалось, за змістом пункту 1 розділу II Інструкції відповідне розслідування проводиться у разі виникнення нещасного випадку, який призвів до звільнення від виконання обов`язків військової служби військовослужбовця на один день і більше, і був облікований у встановленому порядку.

У свою чергу, пункт 3 розділу II Інструкції вказує на необхідність негайного повідомлення потерпілим від нещасного випадку, або військовослужбовцем, який його виявив, чи іншою особою безпосереднього командира (начальника) чи керівника робіт, а в подальшому також негайного повідомлення останніми командування військової частини.

В тому ж разі, коли про нещасний випадок не було своєчасно повідомлено, або внаслідок такого нещасного випадку втрата працездатності військовослужбовця настала не відразу, потерпілий військовослужбовець повинен подати рапорт, або відповідна заява може бути подана особою, яка представляє такого військовослужбовця.

Відповідно до норм частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд звертає увагу, що ні позивачем, ані відповідачем не надано доказів наявності своєчасного повідомлення про нещасний випадок з військовослужбовцем ОСОБА_1 23.09.2019, зокрема як самим потерпілим, або військовослужбовцями чи іншими особами, які виявили такий випадок - свого безпосереднього командира (начальника) або керівника робіт, так і повідомлення останніми (безпосереднім командиром (начальником) або керівником робіт) - командира військової частини НОМЕР_1 .

Також відсутні належним чином зафіксовані дані щодо звільнення від виконання обов`язків військової служби військовослужбовця ОСОБА_1 на один день (23.09.2019 чи 24.09.2019) і більше.

Позивачем надані медичні довідки та висновки щодо стану здоров`я, перелік яких наведений вище, однак як зауважив представник відповідача у листі №П-42/33 від 21.10.2020, згідно з записами в Книзі обліку хворих, які знаходяться на стаціонарному лікуванні медичного пункту військової частини НОМЕР_1 , лейтенант ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікування у НВМКЦ «ГВКГ» відділенні народних та нетрадиційних методів лікування з 23.12.2019 по 28.12.2019 з діагнозом (наведений діагноз), пов`язаним з загостренням хронічного дискогенного попереково-крижового радикуліту. Водночас наголошено, що у медичний пункт в/ч НОМЕР_1 скарг на головну біль, набряк та дзвін в голові від позивача не надходило та діагнозу: «Закрита черпно-мозкова травма. Струс головного мозку» позивачу встановлено не було і в Книзі обліку хворих в амбулаторії медичного пункту в/ч НОМЕР_1 відповідні записи відсутні.

Тобто, за наведених обставин та матеріалів по справі убачається, що станом на час проходження позивачем військової служби у в/ч НОМЕР_1 , а саме станом на 23.09.2019 та протягом відповідного періоду у відповідача фактично були відсутні підстави для вжиття передбачених законодавством заходів щодо ініціювання та проведення розслідування нещасного випадку, про який зазначається позивачем.

Однак, суд також звертає увагу, що приписами вказаної Інструкції фактично не унормовано чітких строків, протягом якого можливе проведення даного розслідування, адже за змістом Інструкції передбачена альтернатива - вчинення регламентованих дій у разі негайного сповіщення відповідних осіб про нещасний випадок, та у протилежному випадку (або коли втрата працездатності настала не відразу) - цих же дій, але протягом місяця з дня надходження рапорту потерпілого військовослужбовця або заяви особи, яка представляє його інтереси.

В даному випадку, відповідне звернення до відповідача мало місце вже після звільнення позивача з лав Збройних Сил України та містило прохання провести розслідування нещасного випадку, що за його твердженням мало місце під час несенням ним військової служби.

Так, за змістом положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто, для відновлення порушеного права в зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав. Порушення вимог Закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси (частина 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України).

Тобто, виходячи з аналізу вищезазначеної правової норми, суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цією дією.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

При прийнятті рішення по цій справі суд керується принципами адміністративного судочинства, зокрема, принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого суд не обмежується тільки документами та заявами про докази, які внесені сторонами, а також здійснює дослідження обставин у справі за власною ініціативою, у т.ч. з метою реалізації завдань адміністративного судочинства.

Перевіряючи правомірність дій відповідача у контексті із обставинами викладеними позивачем у адміністративному позові та встановленими судом у процесі розгляду справи, суд враховує, що відносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулюються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» N2232-XII від 25.03.1992 зі змінами та доповненнями.

У відповідності до поданих матеріалів, судом встановлено, що позивач під час перебування на військову службі у відповідний період, а також після звільнення зі служби систематично звертався за допомогою та зокрема перебував на стаціонарному лікуванні у медичних закладах.

При цьому, як вказує позивач із посиланням на відповідні докази, наявні у нього захворювання є наслідком отриманих ним травм у 2019 році через нещасний випадок під час несення військової служби.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі.

Тобто, дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними) (суддя Закурін ОСОБА_11 К. «Дискреція дія на власний розсуд. Поняття та прояв», 2009 року) Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Суд зазначає, що не може перебирати на себе повноваження відповідача та надавати оцінку наявності підстав для проведення службового розслідування отриманих травм позивачем під час несення військової служби, а тому за сукупністю наведених фактичних обставин, у зв`язку із наведеними приписами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що встановлені судом обставини справи вказують на порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

При цьому, обов`язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) "Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження".

Вирішуючи питання про застосування ст. 13 Конвенції, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Аманн проти Швейцарії» (Заява N 27798/95 п.88) зазначено, що стаття 13 Конвенції вимагає, щоб кожен, хто вважає себе потерпілим внаслідок заходу, який, на його думку, суперечив Конвенції, мав право на засіб правового захисту у відповідному національному органі для вирішення свого спору, а в разі позитивного вирішення - для одержання відшкодування шкоди. Однак, це положення не вимагає безумовного досягнення вирішення спору на користь заявника.

Разом з тим, сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок («Лелас проти Хорватії» і «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах («Онер`їлдіз проти Туреччини»).

Як зазначено у справі Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638, сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

При цьому, принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає в тому, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, на оцінці всіх фактів та обставин, що мають значення. В рішенні № 37801/97 від 1 липня 2003 р. по справі «Суомінен проти Фінляндії» Європейський суд вказав, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд зауважує, що заявлені вимоги позивача щодо визнання протиправною бездіяльністю дії відповідача в частині не складання актів установленим порядком у відповідності до Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, не залучення позивача до проведення даного розслідування, а також щодо зобов`язання відповідача в частині складання актів установленим порядком у відповідності до Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України та залучення позивача до проведення даного розслідування - є передчасними.

Дії по складанню акту перевірки за встановленою формою, отримання письмових пояснень свідків, потерпілого, залучення, у разі необхідності, певних матеріалів, отримання медичного висновку щодо діагнозу потерпілого та ін. - є частиною регламентованої процедури проведення розслідування нещасного випадку, що компетенційно віднесена до дискреційних повноважень відповідача, а отже останній реалізуючи такі повноваження може діяти з певною свободою розсуду.

Під час розгляду даної адміністративної справи судом з`ясовано, що за результатом звернення позивача відповідачем була надана відповідь, згідно якої не вбачалось наявності підстав для проведення розслідування нещасного випадку, на чому наполягав позивач.

Однак, з огляду на викладене вище, на переконання суду задля всебічного з`ясування всіх обставин справи, відповідач повинен був ініціювати вказане розслідування та, власне, за його результатами надати оцінку викладеним позивачем обставинам.

Відтак, суд вбачає допущення відповідачем бездіяльності в частині не проведення розслідування нещасного випадку за клопотанням позивача від 03.10.2020. У той же час, заявлені позивачем вимоги в контексті подальших дій відповідача після ініціації проведення розслідування нещасного випадку стосовно позивача - є вимогами на майбутнє і на підлягають задоволенню.

Підсумовуючи викладене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України підлягає частковому задоволенню.

У зв`язку із звільненням позивача від сплати судового збору, судові витрати у відповідності до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу та відповідно стягненню не підлягають.

Керуючись статтями 2, 9, 14, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення розслідування нещасного випадку, стосовно отриманої позивачем травми 23.09.2019 близько 15.00 год. на території військової частини по АДРЕСА_3 .

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 провести розслідування нещасного випадку стосовно отриманої позивачем травми 23.09.2019 близько 15.00 год. на території військової частини по АДРЕСА_3 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.
Дата складення рішення суду: 05.07.2021

Суддя Панченко Н.Д.