Справа № 420/1197/21
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2021-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/1197/21
Головуючий в 1 інстанції: Балан Я.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Зуєвої Л.Є.,

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення податку,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просила стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 податок на доходи фізичних осіб у розмірі 7611,53 грн. та 634,29 грн. військового збору.

В обґрунтування позову зазначалось, що під час виконання рішення суду яке набрало законної сили, про стягнення на її користь заробітної плати, Військовою частиною НОМЕР_1 протиправно було утримано податок доходи на фізичних осіб та військовий збір. Крім того, суми, які за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків завданих внаслідок заподіяння матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, не входять до складу оподатковуваного доходу, а тому, законодавчі підстави про утримання з її заробітної плати податків відсутні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року, ухваленим в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Одеса, позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати позивачу грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб у розмірі 7 611,53 гривень та військового збору у розмірі 634,29 гривень під час нарахування грошового забезпечення за період з 26.11.2018 року по 12.05.2019 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 виплатити позивачу грошову компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб у розмірі 7611,53 гривень та військового збору у розмірі 634,29 гривень, утриманого з грошового забезпечення ОСОБА_1 виплаченого за період з 26.11.2018 року по 12.05.2019 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, Військовою частиною НОМЕР_1 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що згідно Порядку №100 «Про обчислення середньої заробітної плати» суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника середній заробіток за час вимушеного прогулу, який розраховується без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку повинен нарахувати роботодавець під час виконання відповідного судового рішення. Тобто сума, призначена судом як виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зменшується на суму податків і зборів. Крім того, такі дії не погіршують становище працівника, оскільки якби працівник отримував заробітну плату та вимушено був бі відсутній на роботі, таку заробітну плату він отримав бі з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів. Отже, заробіток за час вимушеного прогулу не є доходом, що не підлягає оподаткуванню, а тому підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що доводи апеляційної скарги Військової частини є безпідставними та необґрунтованими, обмежуються твердженнями загального характеру. Зміст апеляційної скарги повністю дублює відзив на позовну заяву. Крім того, в апеляційній скарзі апелянтом не зазначено у чому саме виявилось ненадання судом першої інстанції належної правової оцінки обставинам справи. Отже, позивач вважає, що в даному випадку відсутні підстави задоволення вимог апеляційної скарги та скасування рішення суду перошої інстанції.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/4619/19 від 07 жовтня 2019 року зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за період з 26.11.2018 року по 12.05.2019 року (а.с.30-36).

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/4619/19 від 07 жовтня 2019 року Військова частина НОМЕР_1 нарахувала та виплатила ОСОБА_1 заробітну плату за період з 26.11.2018 року по 12.05.2019 року у розмірі 42286,28 гривень. При цьому, Військовою частиною НОМЕР_1 було утримано з нарахованих сум 7611,53 гривень податку на доходи фізичних осіб та 643,29 гривень військового збору (а.с.46).

Позивач вважаючи дії відповідача щодо утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства України, звернулась до суду з даною позовною заявою.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції не погодився з доводами позивача про те, що сплачена позивачу заробітна плата за рішенням Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/4619/19 від 07 жовтня 2019 року не є базою оподаткування, оскільки не є в розумінні пп.164.2.14 ст.164 ПК України сумою відшкодування збитків, завданих йому внаслідок заподіяння матеріальної шкоди, шкоди життю чи здоров`ю чи моральної шкоди. Проте, суд задовільнив позовні вимоги посилаючись на Порядку №44 згідно якого позивачу повина бути сплачена грошова компенсація із сплатою (перерахуванням) в установленому порядку податку з доходів фізичних осіб та військового збору, утриманого з грошового забезпечення.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.

Згідно пп. 164.2.14 «а» п. 164.2 ст. 164 ПК України базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб є дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

З урахуванням приписів ч. 1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України, а саме Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. (далі - Порядок № 100).

Відповідно до п. 3 розділу III Порядку № 100, суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

З урахуванням положень вказаного Порядку, суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника середній заробіток за час вимушеного прогулу, який розраховуються без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку повинен нарахувати роботодавець під час виконання відповідного судового рішення. Тобто сума, призначена судом як виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зменшується на суму податків і зборів.

Незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника, оскільки якби працівник отримував зарплату, а вимушено був відсутній на роботі, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів.

Згідно ст. 18 ПК України податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. Податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обов`язки, встановлені цим Кодексом для платників податків.

Відповідно до пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Обов`язок із нарахування й утримання податку із суми такого доходу покладається на податкового агента, яким є особа, що відшкодовує середній заробіток. У випадку з відшкодуванням середнього заробітку за час вимушеного прогулу податковим агентом стає роботодавець.

Відповідно до пп. 164.2.14 «а» п. 164.2 ст. 164 ПК України базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб є дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що неоподатковується дохід у вигляді сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду.

Проте, як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07.10.2019 р. у справі № 420/4619/19 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період з 26.11.2018 р. по 12.05.2019 р.

Колегія суддів зазначає, що заробітна плата , в тому числі і за час вимушеного прогулу, не є доходом, що не підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб та військовим збором.

Відповідно до підп. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені ст. 163 ПК Кодексу.

Ставка військового збору - 1,5 % об`єкта оподаткування, визначеного підп. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу (п.п. 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України).

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) військового збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому ст. 168 Кодексу (підп. 1.4 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України).

Разом з тим, в позовній заяві ОСОБА_1 підставами позову зазначила посилання на пп.164.2.14 статті 164 ПК України та вказувала, що суми, які за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди у розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або у розмірі, визначеному законом не є базою оподаткування.

Колегія суддів не приймає такі посилання позивача, оскільки рішенням Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/4619/19 від 07 жовтня 2019 року було зобов`язано відповідача виплатити позивачеві заробітну плату, а не суму відшкодування збитків внаслідок заподіяння матеріальної шкоди, а шкоди життю та здоров`ю чи відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, виплата доходу у вигляді заробітної плати, навіть нарахована на підставі рішення суду, є доходом, що оподатковується податковим агентом військовим збором у розмірі 1,5 % у місяці його фактичного нарахування.

Предметом спору у цій справі, заявленим у позовній заяві є стягнення заборгованості із заробітної плати. Суд першої інстанції дійшов аналогічного вірного висновку про те, що заробітна плата є оподаткованим доходом, проте вийшов за межі предмету спору та з власної ініціативи змінив підстави позову та помилково дійшов до висновку про задоволення позовних вимог, з підстав наявності у позивача права на отримання компенсації.

Завдання ж адміністративного суду є контроль за легітимністю вже прийнятого рішень або відмова щодо його прийняття.

У спірних правовідносинах суд першої інстанції не врахував, що позовні вимоги позивача були заявлені саме з причин не вірного утримання відповідачем з її заробітної плати податку на дохід з фізичних осіб та військового збору, оскільки на думку позивача у відповідності до пп.164.2.14 статті 164 ПК України такі дії Військової частини НОМЕР_1 були незаконними, проте судом не встановлено порушень з боку відповідача, який діяв у межах своїх повноважень та у відповідності до норм діючого законодавства.

Колегія суддів зазначає, що суд не може в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Наведене означає, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до адміністративного суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом, не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд обмежений предметом і обсягом заявлених вимог.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2019 року у справі № 824/399/17-а).

Як зазначає Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2020 року у справі №826/11086/18, такі повноваження суду щодо визначення меж розгляду адміністративної справи є субсидіарними, не можуть змінювати предмет спору, а лише стосуються обсягу захисту порушеного права.

Принцип диспозитивності в адміністративному процесі має своє специфічне змістове наповнення, пов`язане з публічно-правовим характером адміністративного позову та активною участю суду в процесі розгляду адміністративних справ, тому адміністративний суд може та зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів.

Таким чином колегія суддів зазначає, що оскільки на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.10.2019 р. по справі №420/4619/19 за період з 26.11.2018р. по 12.05.2019 р., позивачці було виплачено 42286,28 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу, а сума яка є спірною становить правомірно утриманий відповідачем податок на доходи фізичних осіб та військовий податок, висновки суду першої інстанції щодо визнання дій військової частини протиправними та зобов?язання виплатити компенсацію утриманих сум є помилковими та такими, що не ґрунтуються но нормах закону, який регулює спірні правовідносини.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 262, 263, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Відповідно до ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Головуюча суддя: Л.Є. Зуєва

Суддя: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Кравець