Справа № 200/502/21-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2021-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року справа №200/502/21-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року (повне судове рішення складено 06 липня 2021 року у м. Слов`янську) у справі № 200/502/21-а (суддя в І інстанції Загацька Т.В.) за позовом ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та коефіцієнту підвищення посадового окладу,

УСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (далі ГУ ТУЮ у Донецькій області) про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 29.04.2020 по 21.07.2020 у розмірі 74 505,20 грн., стягнення коефіцієнту підвищення посадового окладу посади, яку обіймала позивач на загальну суму 5686,24 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що наказом ГУ ТУЮ у Донецькій області позивача було звільнено із займаної посади головного спеціаліста відділу кадрового забезпечення та проходження державної служби управління персоналу ГУ ТУЮ у Донецькій області 28 грудня 2019 року.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 09.06.2020 по справі № 200/148/20-а, зокрема, зобов`язано ГУ ТУЮ у Донецькій області в особі ліквідаційної комісії нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

Зазначила, що фактично вихідна допомога при звільненні виплачена їй 21.07.2020 та вказану дату слід вважати датою проведення повного розрахунку при звільненні. Зазначає, що її середньоденний заробіток становить 1354 грн. 64 коп. В період з 29.04.2020 по 21.07.2020 було 55 робочих днів. Підсумувавши наведене, сума середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні становить 74 505,20 грн. На момент звільнення позивач обіймала посаду головного спеціаліста відділу кадрового забезпечення та проходження державної служби управління персоналу ГУ ТУЮ у Донецькій області, що належала до 7 (сьомої) групи оплати праці, у зв`язку із чим посадовий оклад на кінець 2019 року становив 5110 грн. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15 січня 2020 року № 16, посаду, яку позивач обіймала, віднесено до під категорії В1 посад державної служби та визначено посадовий оклад у розмірі 5500 грн.

Враховуючи той факт, що в період, протягом якого з позивачем проведений повний розрахунок, відбулась зміна посадового окладу, для розрахунку компенсаційних виплат слід враховувати посадовий оклад, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2020 року № 16, а отже коефіцієнт підвищення посадового окладу становить 1,07632. Загальна сума у грошовому еквіваленті складає 5686,24 грн.

З цих підстав позивач звернулась до суду з цим позовом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2021 року задоволено заяву ОСОБА_1 про заміну відповідача у цій справі. Замінено Головне територіального управління юстиції у Донецькій області його правонаступником - Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Харків).

Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

Наказом ГУТУЮ у Донецькій області від 24 грудня 2019 року №3882/1 звільнено позивача, головного спеціаліста відділу кадрового забезпечення та проходження державної служби управлінця персоналу ГТУЮ у Донецькій області, з займаної посади 28 грудня 2019 року у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, згідно пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) та відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», з припиненням державної служби. Виплачено позивачу компенсацію за частину невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 7 вересня 2017 по 6 вересня 2018 року у кількості 12 календарних днів, за частину невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 7 вересня 2018 року по 6 вересня 2019 року у кількості 07 календарних днів, за частину невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 7 вересня 2019 року по 28 грудня 2019 року у кількості 10 календарних днів.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27.04.2020 по справі № 200/458/20-а позовні вимоги ОСОБА_1 до ГУ ТУЮ у Донецькій області та Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа на стороні позивача - Професійна спілка "Юстиція Донеччини", про визнання протиправним наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволені у поновному обсязі.

Зазначеним рішенням суду визнаний протиправним та скасований наказ ГУТУЮ у Донецькій області від 24.12.2019 №3882/1 «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу кадрового забезпечення та проходження державної служби управління персоналу ГУТУЮ у Донецькій області з 29.12.2019; стягнуто з ГУТУЮ у Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 108 371,20 грн, з утриманням податків та інших обов`язкових платежів; допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 1 (один) місць.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 04.05.2020 №47/1 «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » на підставі вищезазначеного рішення суду скасовано наказ ГТУЮ у Донецькій області від 24.12.2019 №3882/1 «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу кадрового забезпечення та проходження державної служби управління персоналу ГТУЮ у Донецькій області з 29.12.2019 з посадовим окладом, згідно з штатним розписом, виплачено ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за один місяць.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30.03.2020 у справі № 200/148/20-а у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ГТУЮ у Донецькій області про визнання бездіяльності протиправної щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні, зобов`язання здійснити виплату вихідної допомоги - відмовлено.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 09.06.2020 по справі № 200/148/20-а апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30.03.2020 у справі № 200/148/20-а - задоволено.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30.03.2020 у справі № 200/148/20-а - скасовано.

Позов ОСОБА_1 до ГТУЮ у Донецькій області про визнання бездіяльності протиправної щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні, зобов`язання здійснити виплату вихідної допомоги задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Донецькій області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

Зобов`язано Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області в особі ліквідаційної комісії нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

24.06.2020 позивачем направлено до Міністерства юстиції України скаргу на дії ліквідаційної комісії ОСОБА_1 щодо невиконання рішення суду по справі № 200/148/20-а.

22.07.2020 Міністерством юстиції України надано відповідь позивачу, згідно якої ліквідаційною комісією ОСОБА_1 вжити заходи для виділення додаткових коштів для забезпечення виплати вихідної допомоги при звільненні у розмірі середньої місячної заробітної плати. Кошти у сумі 23 445,52 грн 21.07.2020 перераховано на картковий рахунок.

Згідно зведеної відомості сум для зарахування на картрахунки ОСОБА_1 21.07.2020 перераховано вихідну допомогу за рішенням суду в розмірі 23 445,52 грн.

Слід зазначити, що між сторонами відсутній спір щодо дня виплати позивачу суми вихідної допомоги за рішенням суду, а саме 21.07.2020.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Спірним питанням у справі є обґрунтованість заявлених вимог позивача про виплату їй середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі положень статей 116, 117 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Предметом цього адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

За правилами частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 цього Кодексу).

Отже, КАС України визначено місячний строк звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби, а КЗпП України встановлено тримісячний строк.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, ГУТУЮ у Донецькій області від 24 грудня 2019 року №3882/1 звільнено позивача, головного спеціаліста відділу кадрового забезпечення та проходження державної служби управлінця персоналу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, з займаної посади 28 грудня 2019 року у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ у Донецькій області, згідно пункту 1 статті 40 КЗпП та відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», з припиненням державної служби (а.с.7).

Як вже було зазначено вище, проведення остаточного розрахунку з позивачем 21 липня 2021 року не є спірною обставиною між сторонами та визнається сторонами.

Перебіг строку звернення до суду почався 21 липня 2020 року.

Згідно із поштовим штампом на конверті, позивач звернулась з позовною заявою до відділення поштового зв`язку 06 січня 2021 року (а.с.14), тобто більш ніж один місяць після остаточного розрахунку.

Протягом розгляду справи від позивача заяв про поновлення строку звернення до суду з цим позовом не надходило.

Отже, будь-які обставини щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, відсутні.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановлено строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Поняття "особа повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

У справі Європейського суду з прав людини «Стаббігс та інші проти Великобританії» визначено, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

У Рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» від 25 січня 2000 року Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Таким чином, враховуючи те, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду із цими позовними вимогами та належних обґрунтувань обставин та доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом позивачем не наведено та не доведено, колегія суддів вказує на відсутність поважних причин для поновлення строку звернення до суду та про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду відповідно до вимог статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду скасуванню.

Відповідно до положень ч.1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Положеннями пункту 8 частини першої статті 240 КАС України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Як було вказано вище, частиною третьою статті 123 КАС України встановлено обов`язок суду застосувати процесуальні наслідки пропуску строку на звернення до суду у разі визнання причин такого пропуску неповажними, у вигляді залишення позовної заяви без розгляду.

Керуючись статтями 250, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року у справі № 200/502/21-а скасувати.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та коефіцієнту підвищення посадового окладу залишити без розгляду.

Повне судове рішення 06 липня 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін Т. Г. Гаврищук