Справа № 280/2254/21
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2021-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року Справа № 280/2254/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши за правилами спрощеного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, 158-Б, м. Запоріжжя, 69057) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

22.03.2021 Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Запорізькій області), в якій позивач просить суд: визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді з зарахуванням до стажу роботи, що надає позивачу право на відставку судді на отримання грошового утримання судді у відставці, половину строку навчання на денному факультеті Харківського юридичного інституту за спеціальністю правознавство з 01.09.1982 по 30.06.1986; зобов`язати відповідача зарахувати до стажу позивача роботи судді 01 рік та 11 місяців - половину строку навчання на денному факультеті Харківського юридичного інституту за спеціальністю правознавство з 01.09.1982 по 30.06.1986 та здійснити перерахунок щомісячного довічного утримання судді у відставці в розмірі 72 відсотки суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, як судді, починаючи з 19.02.2020, без обмеження граничного розміру та виплатити з урахуванням різниці, яка була виплачена в цей період.

Крім того, просить розглянути справу в порядку спрощеного провадження за відсутності сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем було проведено перерахунок її щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, проте до стажу роботи, який дає судді право на відставку, протиправно не було враховано половина строку навчання за денною формою у вищому навчальному закладі. Вказана обставина призвела до зменшення розміру її грошового забезпечення. Просить суд задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою від 29.03.2021 позов був залишений без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків позову.

29.03.2021 позивачем подана до суду заява на усунення недоліків позову.

Ухвалою від 01.04.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання суду відзиву на позовну заяву, зобов`язано відповідача подати до суду належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи позивача.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив. Надав суду відзив в якому зазначив, що ст.137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено вичерпний перелік посад, стаж роботи на яких зараховується до стажу судді. Вказаною нормою не передбачено врахування до стажу судді половину стажу навчання у вищому навчальному закладі. Вважає, що зазначений час не є стажем (досвідом) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач з 14.09.2015 перебувала на обліку у відповідача та отримувала пенсію за віком у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується протоколом №6964 від 16.10.2015.

21.09.2016 наказом голови Ленінського райсуду м.Запоріжжя №55 від 21.09.2016, на підставі постанови Верховної Ради України «Про звільнення суддів» №1515-VIII від 08.09.2016, позивача було звільнено з посади судді.

21.09.2016 позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (копія заяви долучена до матеріалів справи).

На підставі особистої заяви позивачці 21.09.2016 було призначене щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 90% грошового утримання від заробітку, про що свідчить розпорядження №199716 від 23.09.2016.

Стажу роботи, який дає судді право на відставку та отримання довічного грошового утримання, на момент виходу у відставку на вересень 2016 року, складав 29 років 3 місяці та 1 день, що підтверджується розпорядженням УПФУ в Дніпровському районі м. Запоріжжя №199716 від 23.09.2016 та листом відповідача від 23.02.2021 за №27008. Вищезазначені документи долучені до матеріалів справи.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19.11.2020 по справі №280/7104/20 зобов`язано ГУ ПФУ в Запорізькій області здійснити ОСОБА_1 , як судді у відставці, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно із довідкою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області №08-02/968 від 17 березня 2020 року, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19.02.2020.

Відповідно до ч. 3 ст. 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

17.12.2020 на підставі вищезазначеного рішення Запорізького окружного адміністративного суду та з урахуванням вказаної норми, рішенням ГУ ПФУ в Запорізькій області №18 здійснено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання позивача, починаючи з 19.02.2020.

Проте, перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці здійснено у розмірі 68 відсотків від суддівської винагороди.

Тобто, перерахунок щомісячного довічного грошового утримання позивача було здійснено без урахування до стажу роботи на посаді судді 1/2 (1 рік і 11 місяців) частки навчання на денному відділенні Харківського юридичного інституту в період 01.09.1982 по 30.06.1986.

Проти вказаних обставин відповідач не заперечує.

17.02.2021 позивач звернулась до відповідача з заявою №1875/Л-0800-21 про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, з урахуванням стажу роботи на посаді судді 31 рік 02 місяці 01 день, в тому числі з урахуванням 01 рік 11 місяців строку навчання на денній формі в Харківському юридичному інституті.

Листом №2092-1875/Л-02/8-0800/21 від 23.02.2021 відповідач відмовив позивачці у перерахунку її щомісячного довічного грошового утримання.

Не погоджуючись з рішенням відповідача щодо відмови у перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Також у статті 126 Конституції України зазначено, що підставою для звільнення судді є, зокрема, подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням (пункт 4 частини п`ятої).

На момент призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання (21.09.2016) діяв Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI.

Відповідно до частини третьої статті 141 Закону України № 2453-VI від 07.07.2010 «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції до внесення змін Законом України від 02 березня 2015 року №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», які визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016, тобто у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд»; далі - Закон №2453-VI) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

За правилами частини першої статті 120 Закону №2453-VI, суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно із вимогами статті 135 Закону №2453-VI до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України;

2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

До стажу роботи, що дає судді Конституційного Суду України право на відставку і виплату вихідної допомоги, зараховується також стаж іншої практичної, наукової, педагогічної роботи за фахом та стаж державної служби.

Водночас, відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону №2453-VI, в редакції чинній до 28 березня 2015 року, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом №2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ «Про статус суддів» (далі - Закон «Про статус суддів»).

Відповідно до частини першої статті 43 Закону «Про статус суддів» кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень.

На час набрання чинності Законом №2453-VI (30 липня 2010 року) діяла постанова Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів».

Згідно з пунктом 3-1 вказаної постанови Кабінету Міністрів України №865 до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Крім того, відповідно до статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року №584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», чинної на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді 10 років, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Враховуючи викладене вище, суд зазначає, що законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом № 2453-VI, було передбачено право судді на зарахування до стажу, який дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів.

Це підтверджується також положеннями Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року №1798-VIII, яким були внесені зміни в Закон України «Про судоустрій і статус суддів», зокрема, пункт 34 Прикінцевих та перехідних положень доповнено абзацом четвертим такого змісту: «Судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання)».

Таким чином, не включення до відповідного стажу роботи на посаді судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді, є неправомірним.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 13.02.2020 у справі №592/5433/17, від 24.03.2020 у справі №559/512/17.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. (ч. 5 ст. 242 КАС України).

Крім того, як зазначено в пунктах 44, 47 доповіді «Верховенство права», схваленої Європейською комісією «За демократію через право» (Венеційська комісія) на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року), принцип юридичної визначеності є істотно важливим для питання довіри до судової системи та верховенства права. Він є істотно важливим також і для плідності бізнесової діяльності, з тим щоб генерувати розвиток та економічний поступ. Аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону (the law) легко доступним. Вона також зобов`язана дотримуватись законів (the laws), які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю. Передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед - до його застосування, та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку. Парламентові не може бути дозволено зневажати основоположні права [людини] внаслідок ухвалення нечітких законів. Цим досягається істотно важливий юридичний захист особи супроти держави та її органів і посадових осіб.

Правомірне очікування виникає у тому випадку, коли внаслідок заяв чи обіцянок від імені органу публічної влади або з огляду на усталену практику в особи сформувалося розумне сподівання, що стосовно неї орган публічної влади буде діяти саме так, а не інакше.

Основним елементом принципу верховенства права, передбаченого статтею 8 Конституції України, є принцип правової визначеності, відповідно до якого юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування та не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці. На це неодноразово звертав увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005, від 29 червня 2010 року №17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011.

Європейський суд з прав людини також неодноразово наголошував, що закони мають відповідати встановленому Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод стандарту, який вимагає достатньо чіткого формулювання правових норм у тексті нормативно-правових актів, та переслідувати легітимну мету.

Матеріалами справи, в т.ч. і записами у трудовій книжці позивача, підтверджено факт її навчання на денному факультеті Харківського юридичного інституту у період з 01.09.1982 по 01.07.1986, та право позивача на зарахування половини вказаного строку до стажу роботи судді підтверджується вищезазначеними законодавчими приписами.

З урахуванням наведеного, дії відповідача щодо відмови позивачу у перерахунку щомісячного довічного утримання судді у відставці з зарахуванням до стажу роботи, що надає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, половини строку навчання на денному факультеті Харківського юридичного інституту за спеціальністю правознавство з 01.09.1982 по 01.07.1986 є протиправними, а зобов`язання відповідача зарахувати позивачу до стажу роботи судді 01 рік та 11 місяців - половину строку навчання на денному факультеті Харківського юридичного інституту за спеціальністю правознавство з 01.09.1982 по 01.07.1986, та здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, починаючи з 19.02.2020, з урахуванням вже виплачених сум, забезпечить належний та ефективний захист порушених прав ОСОБА_1 .

Разом з тим, суд зазначає, що позовні вимоги, в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 72 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, як судді, яка на час виходу у відставку мала стаж роботи судді 31 рік 02 місяці та 1 день, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Так, відповідачем відмовлено позивачу у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, з урахуванням половини строку навчання в інституті, з мотивів відсутності, на думку органу Пенсійного фонду, підстав для такого перерахунку.

Водночас, спору щодо відсоткового розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання на час звернення позивача до суду у цій справі не існувало. Позивач у своїй заяві від 17.02.2021 №1875/Л-0800-21 просила: «зробити перерахунок довічного грошового утриманя судді у відставці, відповідно до рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.11.2020 з урахуванням стажу 29 років 3 місяці і 1 день та 1 рік і 11 місяців навчання за денною формою в інституті, а всього стажу 31 рік 2 місяці і 1 день».

Також, відповідач ще не ухвалював рішення щодо перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці на виконання цього рішення суду, а тому відсутні підстави вважати, що права позивача у зазначеній частині при здійсненні такого перерахунку будуть порушені.

Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити, як передчасних.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З урахуванням викладеного у сукупності, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.

При зверненні до суду позивачем сплачений судовий збір у сумі 908,00 грн., який належить стягнути з відповідача на користь позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, 158-Б, м. Запоріжжя, 69057; ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з зарахуванням до стажу роботи, що надає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці половини строку навчання на денному факультеті Харківського юридичного інституту за спеціальністю правознавство з 01.09.1982 по 01.07.1986.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи судді 01 рік та 11 місяців - половину строку навчання на денному факультеті Харківського юридичного інституту за спеціальністю правознавство з 01.09.1982 по 01.07.1986 - 01 рік та 11 місяців, та здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, починаючи з 19.02.2020, з урахуванням вже виплачених сум.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок присудити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 158-Б; ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 06.07.2021.

Суддя Р.В. Кисіль