Справа № 120/2190/21-а
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

07 липня 2021 р. Справа № 120/2190/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Бошкової Ю.М., розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону (вул. Князів Коріатовичів, 185, м. Вінниця, 21018; ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону (далі ВМКЦ ЦР, відповідач).

За змістом позовних вимог позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність ВМКЦ ЦР щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації вартості за неотримане речове майно;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна та середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за речове майно) на користь ОСОБА_1 за період з 01.12.2020 року по день ухвалення судового рішення за цим адміністративним позовом в сумі 12225 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що під час проходження служби, 20.11.2020 року вона звернулася до начальника Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону із рапортом про надання довідки про вартість речового майна, що належить до видачі за неотримане речове майно відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно № 178 від 16.03.2016 (далі - Порядок № 178). Однак, як вказує позивач, з моменту подання рапорту від 20.11.2020 року ані компенсації вартості неотриманого речового майна ані довідки про вартість речового майна, ані відмови у її видачі, відповідач не надав.

Отже, після звільнення зі служби, відповідачем не проведено повний розрахунок, а саме, не виплачено грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна, відповідно до ч. 4 Порядку № 178.

ОСОБА_1 вважає таку бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушує її законні права та інтереси.

Ухвалою від 22.03.2021 року вирішено відкрити провадження у даній справі та здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Окрім того, вирішено витребувати у Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону довідку про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 .

22.04.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач позовні вимоги заперечує та зазначає, що відповідно до п. 4 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України "Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту" від 29.04.2016 року № 232 (далі - Інструкція №232) визначено, що під час звільнення в запас або у відставку військовослужбовців, які були прийняті на військову службу за контрактом із запасу, нараховується заборгованість за наявності календарної вислуги більше ніж 5 років, пропорційно часу, який минув з настання права на отримання речового майна, що не було отримане під час проходження служби в повному обсязі.

Таким чином, на переконання представника відповідача, під час звільнення військовослужбовця з військової служби в запас чи відставку, нараховується заборгованість за неотримане речове майно лише у разі наявності у даного військовослужбовця календарної вислуги років більше 5 років.

Водночас період військової служби солдата ОСОБА_1 складає 2 роки 4 місяці, тобто менше 5 років календарної вислуги. Таким чином, ВМКЦ ЦР вважає, що позивач не набула права на нарахування та отримання компенсації за речове майно.

У зв`язку із зазначеним при звільненні позивача з військової служби в запас Військово-медичний клінічний центр Центрального регіону у наказі начальника ВМКЦ ЦР від 30.11.2020 року №229 зазначив усі належні позивачу виплати при звільнені та провів з нею усі необхідні розрахунки у встановлені строки.

Окрім того, у відзиві відповідач звертає увагу суду на те, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду, що є підставою для залишення позовної заяви без розгляду. На переконання сторони відповідача до даних правовідносин підлягає застосуванню місячний строк звернення до суду, який визначений ч. 3 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Щодо витребуваної ухвалою суду від 22.03.2021 року довідки про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 сторона відповідача зазначила, що правових підстав щодо формування та видачі довідки про вартість речового майна у ВМКЦ ЦР немає, оскільки вказана довідка надається лише військовослужбовцям, які мають право на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно. Таким чином, довідка про вартість речового майна позивачу у ВМКЦ ЦР не формувалась та в силу пункту 4 розділу III Інструкції №232 не може бути сформована на надана до суду.

27.04.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що згідно з Інструкції № 232, грошова компенсація вартості речового майна надається військовослужбовцям за наявності календарної вислуги більше ніж 5 років, проте згідно з частини першої статті 9-1 Закону № 2011-XII порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України, а не наказами Міністертва оборони України. При цьому, Порядком № 178 така умова компенсації вартості за не отримане речове майно не передбачена.

З приводу строку звернення до суду зазначено, що у даному випадку має місце триваюче правопорушення, оскільки відповідач не надав відповідь на рапорт щодо надання довідки про вартість речового майна.

Правом на подачу заперечення на відповідь на відзив відповідач не скористався.

Дослідивши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд встановив наступне.

З 19.07.2018 року по 30.11.2020 року ОСОБА_1 проходила військову службу у Військово-медичному клінічному центрі Центрального регіону.

Відповідно до витягу з наказу ВМКЦ ЦР (по стройовій частині) №229 від 30.11.2020 року солдатку ОСОБА_1 , молодшу медичну сестру терапевтичного відділення клініки загальнотерапевтичної Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону (на 475 ліжок), звільнену наказом начальника ВМКЦ ЦР від 17.11.2020 року №62-РС у запас за підпунктом "г" (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів) вважати такою, що 30.11.2020 року справи та посаду здала і вибула для зарахування на військовий облік до Вінницького ОМВК Вінницької області.

За десять днів до звільнення 20.11.2020 року позивач звернулась до відповідача із рапортом про надання довідки про вартість речового майна, що належить до видачі за неотримане речове майно відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року №178.

Однак, станом на момент звернення ОСОБА_1 до суду стороною відповідача не надано довідку про вартість речового майна та не здійснено нарахування та виплату вартості неотриманого речового майна.

ОСОБА_1 вважає бездіяльність Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону протиправною, тому звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 24 Закону України від 25.03.1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з статтею 1 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 1-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною першою статті 9-1 цього Закону встановлено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація), визначається Порядком виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженим постановою КМУ від 16.03.2016 року № 178 (далі - Порядок №178).

Відповідно до пункту 2 Порядку №178, виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Згідно з пунктом 3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації (пункт 4 Порядку №178 ).

Відповідно до пункту 5 Порядку №178 довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Пунктом 4 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 року № 232 (далі -Інструкція № 232), встановлено, що військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна. Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог Порядку № 178. Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку № 178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Таким чином, у разі звільнення військовослужбовця з військової служби, у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.10.2018 року у справі № 803/756/17 (К/9901/38716/18), у постанові від 17.01.2019 року у справі №822/2309/17 (К/9901/20221/18), застосовування в пункті 3 Порядку № 178 словосполучення "у разі звільнення з військової служби", а не, наприклад, "при звільненні з військової служби", дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

За висновком суду касаційної інстанції, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

На користь вказаного свідчить те, що в пункті 4 Порядку № 178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.

Відтак, на переконання суду, позивач як військовослужбовець відповідно до пункту 3 Порядку №178 має законне право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яка має бути виплачена військовою частиною.

Водночас в ході судового розгляду встановлено, що ВМКЦ ЦР за рапортом позивача не надано довідку про вартість речового майна, що належить до видачі. Не надано відповідної довідки і на вимогу ухвали Вінницького окружного адміністративного суду від 22.03.2021 року, з мотивів відсутності у позивача календарної вислуги років більше ніж 5 років.

Такі посиланні відповідача суд вважає необґрунтованими, адже ані у Інструкції №232, на яку вказує відповідач, ані у іншому нормативному акті такої вимоги для отримання грошової компенсації за неотримане речове майно не передбачено.

За таких обставин слід визнати протиправною бездіяльність ВМКЦ ЦР, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Водночас, відповідача слід зобов`язати видати відповідну довідку позивачу та здійснити виплату ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, на підставі вищезазначеної довідки.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання ВМКЦ ЦР нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 01.12.2020 року по день ухвалення судового рішення за цим адміністративним позовом в сумі 12225 грн., суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Слід зазначити, що Положенням № 1153/2008 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця.

На відміну від зазначеного спеціального законодавства, Кодекс законів про працю України не регулює питання проходження військової служби. Зокрема, стаття 3 Кодексу законів про працю України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

При цьому, Закон № 2011-XII не передбачає такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

Разом із тим, за приписами статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Разом із тим, статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 статті 117 Кодексу законів про працю України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

У свою чергу, частина друга статті 117 Кодексу законів про працю України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 Кодексу законів про працю України). Відтак, у цьому випадку, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач у зв`язку з порушенням відповідачем її права на отримання грошової компенсації вартості неотриманого речового майна, просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на її користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби.

При цьому, суд бере до уваги наявність спору між сторонами з приводу виплати належних працівникові сум при звільненні.

Як уже зазначалося судом, порядок проходження позивачем військової служби та звільнення регулюється спеціальним законодавством.

Водночас, відповідними спеціальними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку при звільненні і відповідальності роботодавців за несвоєчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що фактично позбавляє таких осіб гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 року у справі № 21-8а15, яка неодноразово підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 року у справі № 825/66/16, постанова від 02.10.19 року у справі № 817/1227/18, постанова від 10.09.2019 року у справі № 814/2791/16, постанова від 19.06.2019 року у справі № 820/3312/17) за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Тому, доводи відповідача про непоширення норм статті 117 Кодексу законів про працю України на спірні відносини є безпідставними.

Таким чином, враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд доходить висновку, що у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, та індексації грошового забезпечення, на підставі положень зазначеної статті.

Разом із тим, суд зазначає, що для задоволення позовних вимог щодо здійснення виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необхідно точно визначити період такої затримки. Для точного визначення періоду затримки розрахунку при звільненні необхідно встановити день фактичного розрахунку, як кінцеву дату нарахування середнього заробітку за весь час затримки всіх виплат при звільненні. Адже не встановивши конкретну дату повного розрахунку, суд позбавлений можливості достеменно встановити період затримки, а відтак і розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Такої ж позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 30.04.2020 року у справі № 140/2006/19.

Як уже встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, на даний момент відповідачем не виплачено компенсацію вартості неотриманого речового майна, тобто з позивачем не проведено остаточного розрахунку при звільненні.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, адже є передчасними.

Окрім того, з приводу посилань представника відповідача у відзиві на позовну заяву на пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду з даним адміністративним позовом, суд зазначає наступне.

Особливості строку звернення до адміністративного суду визначені статтею 122 КАС України, частинами 1, 2 та 3 якої передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Приписами частини 5 статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Водночас, слід врахувати, що згідно із статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" соціальний захист військовослужбовців - діяльність держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 9-1 цього Закону гарантовано право військовослужбовців на отримання за рахунок держави речового майна. Продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року №178, визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі, зокрема, звільнення з військової служби.

Отже, військовослужбовці після звільнення з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 09.07.2020 року у справі №240/11529/19.

При цьому, слід врахувати, що приписами згаданого вище Порядку не визначений строк, протягом якого військовослужбовці після звільнення повинні звернутися за отриманням грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Відтак, доводи відповідача про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду є безпідставними та необґрунтованими, адже право позивача на компенсацію вартості за неотримане речове майно не обмежується строком звернення до адміністративного суду.

Водночас у постановах Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі №620/1982/19, від 25.02.2021 року у справі №240/3362/20, від 31.03.2021 року у справі №380/145/20, на які посилається представник відповідача у відзиві на позовну заяву, надано правову оцінку строку звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В той час як у даній справі правові відносини з приводу наявності підстав для нарахування та виплати останнього ще не виникли та, як зазначалось судом, позовні вимоги в цій частині є передчасними.

За приписами статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторони позивача, наявні в матеріалах справи докази, суд приходить переконання, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, а витрат, пов`язаних з розглядом справи, судом не встановлено, питання про розподіл судових витрат у цій справі не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації вартості за неотримане речове майно.

Зобов`язати Військово-медичний клінічний центр Центрального регіону видати ОСОБА_1 довідку про вартість речового майна, що належить їй до видачі та здійснити нарахування та виплату грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна згідно з розрахунку наведеного у довідці про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )
Відповідач: Військово-медичний клінічний центр Центрального регіону (вул. Князів Коріатовичів, 185, м. Вінниця, 21018; ).
Рішення в повному обсязі сформовано: 07.07.2021 року.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна