Справа № 360/9/21
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2021-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року справа №360/9/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Рубіжанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2021 року (повний текст складено 09 лютого 2021 року в м. Сєвєродонецьк) у справі № 360/9/21 (суддя І інстанції Свергун І.О.) за позовом ОСОБА_1 до Рубіжанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

У С Т А Н О В И В:

04.01.2021 ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Рубіжанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі відповідач, Рубіжанське ОУПФУ), у якому позивач просив суд: визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 10 серпня 2020 року № 68 Про відмову в призначенні пенсії згідно з абз. 1, 2 п. 8 ч. 2 ст. 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування ОСОБА_1 ; зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію згідно з пунктом 8 частини 2 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове держане пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-ІV, з дати звернення за призначенням пенсії, зарахувавши до загального страхового та пільгового стажу періоди роботи позивача в філії 17 автобусний парк Державного унітарного підприємства Мосгортранс водієм на регулярних міських пасажирських маршрутах: з 29.03.2005 по 28.02.2006, з 26.04.2006 по 25.03.2007, з 11.08.2007 по 27.05.2008, з 29.05.2008 по 10.07.2008, з 14.08.2008 по 28.06.2009, з 24.07.2009 по 23.06.2010, з 22.07.2010 по 15.06.2011, з 08.08.2011 по 31.12.2011 та зарахувавши до загального страхового стажу періодів роботи позивача в фірмі Мрія водієм для роботи на дизельних автомобілях категорії Д з 01.03.1994 по 31.03.1994; в виробничій фірмі АНДРІЙ БОРЗОВ водієм з 01.10.1996 по 31.12.1996; у приватного підприємця ОСОБА_2 з 01.07.1998 по 31.07.1998 та з 01.09.1998 по 31.12.1998.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається на те, що 03.08.2020 він звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії згідно з абз. 1, 2 пункту 8 частини 2 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, однак рішенням від 10.08.2020 № 68 відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії.

Позивач вважає, що під час вирішення питання про наявність у нього права на пенсію за віком на пільгових умовах повинен бути врахований трудовий стаж, набутий ним на території будь-якої з держав - учасниць Угоди, в тому числі на території Російської Федерації, а оскаржене рішення порушує право позивача на соціальне забезпечення та є протиправним.

Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а, отже, не може й впливати на її особисті права.

Тому позивач вважає оскаржене рішення відповідача протиправним та таким, що порушує право позивача на належний соціальний захист та призначення пенсії за віком на пільгових умовах, що стало підставою для звернення позивача до суду.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2021 року у справі № 360/9/21 позов задоволено, внаслідок чого визнано протиправним та скасовано рішення Рубіжанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області від 10 серпня 2020 року № 68 про відмову в призначенні пенсії згідно з абз. 1, 2 пункту 8 частини 2 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування ОСОБА_1 . Зобов`язано Рубіжанське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 03.08.2020, зареєстровану за № 2234, зарахувавши до загального страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 24.08.1989 по 02.08.1991, з 03.09.1993 по 11.01.1994 в АТП МП Совавто-Луганськ, з 01.02.1994 по 05.02.1995 в фірмі Мрія, з 11.03.1996 по 31.12.1996 в виробничій фірмі АНДРІЙ БОРЗОВ, з 01.01.1997 по 29.07.1999 у ПП ОСОБА_2 , зарахувавши до пільгового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 29.03.2005 по 28.02.2006, з 26.04.2006 по 25.03.2007, з 11.08.2007 по 27.05.2008, з 29.05.2008 по 10.07.2008, з 14.08.2008 по 28.06.2009, з 24.07.2009 по 23.06.2010, з 22.07.2010 по 15.06.2011, з 08.08.2011 по 31.12.2011 у державному унітарному підприємстві м. Москви Мосгортранс, та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що враховуючи, що станом на 03.08.2020 року загальний стаж позивача складає 21 рік 06 місяців 20 днів, в тому числі стаж на посаді водія міського транспорту 06 років 09 місяців 08 днів, що не відповідає вимогам, встановленим ч. 2 ст. 114 Закону № 1058, рішенням відповідача від 10.08.2020 року № 68 позивачу відмовлено у призначенні пенсії відповідно до частини 2 статті 114 Закону № 1058 через відсутність необхідного страхового стажу (замість необхідного страхового стажу не менше 28 років, у тому числі на роботі водія міського пасажирського транспорту не менше 12 років 06 місяців позивач станом на 03.08.2020 року має 21 рік 06 місяців 20 днів страхового стажу, у тому числі на посаді водія 06 років 09 місяців 08 днів.

У відзиві на апеляційну скаргу представником позивача висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (арк. спр. 10-11).

03.08.2020 позивач звернувся до Рубіжанського ОУПФУ із заявою встановленого зразка про призначення пенсії за віком (арк. спр. 50).

Рішенням Рубіжанського ОУПФУ від 10.08.2020 № 68 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком згідно з абзацом 1, 2 пункту 8 частини 2 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Обґрунтовуючи відмову у призначенні пенсії, відповідач зазначив, що з 2005 по 2020 ОСОБА_1 працював на території Російської Федерації, а саме: в філії 17 автобусний парк ДУП Мосгортранс з 29.03.2005 по 28.02.2006, з 26.04.2006 по 25.03.2007, з 11.08.2007 по 27.05.2008, з 29.05.2008 по 10.07.2008, з 14.08.2008 по 28.06.2009, з 24.07.2009 по 23.06.2010, з 22.07.2010 по 15.06.2011, з 08.08.2011 по 23.05.2012, з 30.06.2012 по 18.04.2013, з 25.06.2013 по 06.10.2013, з 08.10.2013 по 19.04.2014, з 20.05.2014 по 14.03.2015, з 21.06.2016 по 22.05.2017, з 13.06.2017 по 18.06.2020. Згідно довідки про заробітну плату від 14.07.2020 № 17-132 з 01.01.2012 страхові внески нараховані на страхову частину пенсії по тарифу, установленому федеральним законом № 167-ФЗ, та відраховані в повному обсязі. В період з 29.03.2005 по 31.12.2011 відрахування в Пенсійний фонд Російської Федерації не проводилися. Таким чином, періоди роботи з 2005 року по 2011 рік, за якими відсутні відрахування страхових внесків до Пенсійного фонду Російської Федерації, не можливо зарахувати до пільгового та страхового стажу при призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. До загального стажу також не враховано періоди роботи у зв`язку з внесенням записів про прийом та звільнення з порушенням абз. 3 п. 2.4 та п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 № 58: з 24.08.1989 по 02.08.1991 в АТП МП Совавто-Ворошиловград, оскільки запис про прийом внесено з виправленням; з 03.09.1993 по 11.01.1994 в АТП МП Совавто-Луганськ, оскільки в трудовій книжці рік наказу про прийом НОМЕР_2 ; з 01.02.1994 по 05.02.1995 в фірмі Мрія, оскільки неможливо визначити місяць зарахування та звільнення; з 11.03.1996 по 31.12.1996 в виробничій фірмі АНДРІЙ БОРЗОВ, оскільки номер наказу про прийняття на роботу внесено некоректно (не читається). До загального стажу роботи зараховано період роботи у ПП ОСОБА_2 з 01.01.1997 по 30.06.1998, з 01.08.1998 по 31.08.1998 та з 01.01.1999 по 29.07.1999 за довідкою про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України, наданою відділом забезпечення наповнення бюджету № 2 фінансово-економічного управління Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, оскільки запис про звільнення внесено з порушенням п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 № 58, а саме відсутній підпис посадової особи, яка внесла запис про звільнення до трудової книжки. На виконання вимог п. 3.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, щодо надання допомоги у витребуванні довідки за періоди роботи з 01.02.1994 по 05.02.1995 та з 11.03.1996 по 31.12.1996 спеціалістом Рубіжанського відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій 06.08.2020 надіслані запити вих. № 1241-31-9/2614 та № 1241-31-9/2619 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про надання інформації про сплату страхових внесків за ОСОБА_1 фірмою Мрія та виробничою фірмою АНДРІЙ БОРЗОВ. Станом на 03.08.2020 (дата звернення за призначенням пенсії) загальний стаж ОСОБА_1 складає 21 рік 6 місяців 20 днів, в тому числі стаж роботи на посаді водія міського транспорту 6 років 9 місяців 8 днів, що суперечить вимогам абз. 1, 2 п. 8 ч. 2 ст. 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (арк. спр. 31-32).

Трудова книжка позивача НОМЕР_3 (арк. спр. 12-26) щодо спірних періодів роботи містить наступні записи:

АТП МП Совавто-Ворошиловград:

Запис № 18 від 24.08.1989 прийнятий в рем. майстерню слюсарем з ремонту автомобілів 2 розряду;

Запис № 19 від 01.06.1990 АТП МП Совавто-Ворошиловград перейменовано в АТП МП Совавто-Луганськ;

Запис № 20 від 14.08.1990 переведено в а/к № 3 водієм 1 класу;

Запис № 21 від 02.08.1991 звільнено за переводом в Рубіжанське АТП 10917;

АТП МП Совавто-Луганськ:

Запис № 24 від 03.09.1993 прийнятий в автоколону № 3 водієм автомобіля першого класу;

Запис № 25 від 11.01.1994 звільнено за власним бажанням;

Фірма Мрія:

Запис № 26 від 01.02.1994 прийнятий водієм;

Запис № 27 від 05.02.1995 звільнено за власним бажанням;

Виробнича фірма АНДРІЙ БОРЗОВ:

Запис № 28 від 11.03.1996 прийнятий водієм;

Запис № 29 від 31.12.1996 звільнено за переводом до ПП ОСОБА_2 ;

ПП ОСОБА_2 :

Запис № 30 від 01.01.1997 прийнятий за переводом;

Запис № 31 від 29.07.1999 звільнено за згодою сторін;

ДУП м. Москва Мосгортранс філія 17-й автобусний парк:

Запис № 34 від 29.03.2005 прийнятий водієм 1-го класу на регулярні пасажирські маршрути на автобуси категорії Д по строковому трудовому договору;

Запис № 35 від 28.02.2006 звільнено по закінченню строку трудового договору;

Запис № 36 від 26.04.2006 прийнятий водієм 1-го класу на регулярні міські пасажирські маршрути на автобуси всіх марок по строковому трудовому договору;

Запис № 37 від 25.03.2007 звільнено по закінченню строку трудового договору;

Запис № 38 від 11.08.2007 прийнятий в 1 колону водієм 1-го класу на регулярні міські пасажирські маршрути на автобуси всіх марок по строковому трудовому договору;

Запис № 39 від 27.05.2008 звільнено за згодою сторін;

Запис № 40 від 29.05.2008 прийнятий в 1 колону водієм 1-го класу на регулярні міські пасажирські маршрути на автобуси всіх марок по строковому трудовому договору;

Запис № 41 від 10.07.2008 звільнено по закінченню строку трудового договору;

Запис № 42 від 14.08.2008 прийнятий в відділ експлуатації, в 1 колону водієм 1-го класу на регулярні міські пасажирські маршрути на автобуси всіх марок по строковому трудовому договору;

Запис № 43 від 28.06.2009 звільнено по закінченню строку трудового договору;

Запис № 44 від 24.07.2009 прийнятий в відділ експлуатації, колона № 1, водієм 1-го класу на регулярні міські пасажирські маршрути на автобуси всіх марок по строковому трудовому договору;

Запис № 45 від 23.06.2010 звільнено по закінченню строку трудового договору;

Запис № 46 від 22.07.2010 прийнятий в відділ експлуатації, в колону № 1, водієм 1-го класу на регулярні міські пасажирські маршрути на автобуси всіх марок по строковому трудовому договору;

Запис № 47 від 15.06.2011 звільнено по закінченню строку трудового договору;

Запис № 48 від 08.08.2011 прийнятий в відділ експлуатації, колона № 1, водієм 1-го класу на регулярні міські пасажирські маршрути на автобуси всіх марок по строковому трудовому договору;

Запис № 49 від 23.05.2012 звільнено по закінченню строку трудового договору.

Інші періоди роботи позивача не є спірними, а тому судом не досліджуються.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною першою статті 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон № 1058) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Відповідно до статті 1 Закону № 1058-IV у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування;

страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески;

страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;

страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Частинами першою, другою та четвертою статті 24 Закону № 1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 04.06.1998 № 794 Про затвердження Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, на виконання Указу Президента України від 04.05.1998 № 401 (401/98) Про заходи щодо впровадження персоніфікованого обліку відомостей у системі обов`язкового державного пенсійного страхування Кабінет Міністрів України постановив Пенсійному фонду разом із Міністерством праці та соціальної політики, Міністерством фінансів України та Державної податковою адміністрацією забезпечити з 01.10.1998 впровадження персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Відповідно до пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 04.06.1998 № 794 Про затвердження Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, установити, що починаючи з 01.07.2002 обчислення пенсій відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення (1788-12) здійснюється із заробітку особи за період роботи після 01.07.2000 за даними систем персоніфікованого обліку.

Згідно з абзацом 4 частини третьої статті 4 Закону № 1058-IV виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, серед іншого: пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Положеннями частини першої статті 40 Закону № 1058-ІV передбачено, що для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

Заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Для визначення розміру пенсії за віком відповідно до частини другої статті 27 цього Закону заробітна плата для обчислення частини пенсії за період страхового стажу до набрання чинності цим Законом визначається на умовах і в порядку, передбачених законодавством, що діяло раніше, а для обчислення частини пенсії за період страхового стажу після набрання чинності цим Законом - на умовах, передбачених абзацом першим цієї частини.

Заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

У разі подання застрахованою особою для обчислення розміру пенсії даних про заробітну плату (дохід) за період до 1 січня 1992 року при визначенні коефіцієнта заробітної плати (доходу) середня заробітна плата за рік (квартал) у відповідному періоді вважається щомісячною середньою заробітною платою (доходом) в Україні, з якої сплачено страхові внески, відповідного року (кварталу) (абзац 21 частини другої статті 40 Закону № 1058-ІV).

За приписами частини другої статті 41 Закону № 1058-ІV до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються, зокрема, суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, а за періоди до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися зазначені внески (збір), - у межах сум, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум.

Статтею 114 Закону № 1058-IV врегульовані питання щодо пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників.

Так, пунктом 8 частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV визначено, що на пільгових умовах пенсія за віком призначається водіям міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятим у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу для чоловіків - не менше 30 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців.

За відсутності страхового стажу, встановленого абзацами другим - третім цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту і абзацами третім - тринадцятим пункту 2 частини другої цієї статті, страхового стажу, встановленого абзацами п`ятнадцятим - двадцять третім пункту 2 частини другої цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 44 Закону № 1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії (частина п`ята статті 45 Закону № 1058-IV).

Згідно з вимогами статті 62 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII Про пенсійне забезпечення (надалі - Закон № 1788), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначеної норми Закону № 1788 постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 затверджено Порядок № 637.

Відповідно до пунктів 2-3 Порядку № 637, у разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Судом досліджена копія трудової книжки позивача (арк. спр. 10-26), з якої вбачається, що запис № 18 від 24.08.1989 про прийом на роботу позивача містить наведення в даті запису; в записі № 24 від 03.09.1993 в графі На підставі чого внесено запис (документ, його дата та номер) дату наказу про прийняття ОСОБА_1 на роботу вказано 03.09.97; записи № 26 від 01.02.1994 та № 27 від 05.02.1995 про прийом на роботу позивача та його звільнення містять неточності в даті запису; в записі № 28 від 11.03.1996 в графі На підставі чого внесено запис (документ, його дата та номер) міститься наведення в номері наказу про прийняття ОСОБА_1 на роботу; в записі № 31 від 29.07.1999 відсутній підпис ПП ОСОБА_2 про звільнення ОСОБА_1 з роботи.

Так, до 1993 року діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162. Ця інструкція не застосовується на підставі наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993.

Наразі порядок ведення трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення від 29.07.1993 № 58 (надалі - Інструкція № 58).

Згідно з пунктом 2.4 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р., у графі 2 трудової книжки записується ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу (пункт 2.6 Інструкції № 58).

Відповідно до пунктів 2.8 та 2.15 Інструкції № 58, якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму. Якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим рядком у графі 3 трудової книжки робиться запис: Підприємство таке-то з такого-то числа переіменоване на таке-то, а у графі 4 проставляється підстава перейменування - наказ (розпорядження), його дата і номер.

Пунктом 4.1 Інструкції № 58 визначено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Разом з тим, суд вважає необхідним звернути увагу на те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 Про трудові книжки працівників відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи-працівника, а отже, й не може впливати на її особисті права та інтереси.

З огляду на вищевикладене позивач не несе відповідальність за порушення вимоги ведення трудових книжок третіми особами.

Вищевказана позиція узгоджується з висновками Верховного суду, викладеними у постановах від 06.02.2018 у справі №677/277/17 та у справі №813/782/17 від 13 червня 2018 року.

Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Орган Пенсійного фонду не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі №754/14898/15-а.

Окрім того, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів Пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 25 квітня 2019 року у справі №593/283/17 та від 30 вересня 2019 року у справі №638/18467/15-а.

Наведене також в повній мірі узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові № 687/975/17 від 21.02.2018, в якій суд касаційної інстанції вказав, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Таким чином, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

За таких обставин суд дійшов висновку, що належним та допустимим доказом, а саме трудовою книжкою ОСОБА_1 підтверджується, що він має право на включення спірних періодів роботи: з 24.08.1989 по 02.08.1991, з 03.09.1993 по 11.01.1994 в АТП МП Совавто-Луганськ, з 01.02.1994 по 05.02.1995 в фірмі Мрія, з 11.03.1996 по 31.12.1996 в виробничій фірмі АНДРІЙ БОРЗОВ, з 01.01.1997 по 29.07.1999 у ПП ОСОБА_2 до загального страхового стажу.

Щодо незарахування до пільгового стажу ОСОБА_1 періодів його роботи з 29.03.2005 по 28.02.2006; з 26.04.2006 по 25.03.2007; з 11.08.2007 по 27.05.2008; з 29.05.2008 по 10.07.2008; з 14.08.2008 по 28.06.2009; з 24.07.2009 по 23.06.2010; з 22.07.2010 по 15.06.2011; з 08.08.2011 по 31.12.2011 у державному унітарному підприємстві м. Москви Мосгортранс через відсутність підтвердження сплати за ОСОБА_1 внесків до Пенсійного фонду слід зазначити таке.

Судом встановлено та записами в трудовій книжці (вкладишами до неї) підтверджується, що ОСОБА_1 здійснював трудову діяльність в ДУП м. Москви Мосгортранс, зокрема, у періоди: з 29.03.2005 по 28.02.2006; з 26.04.2006 по 25.03.2007; з 11.08.2007 по 27.05.2008; з 29.05.2008 по 10.07.2008; з 14.08.2008 по 28.06.2009; з 24.07.2009 по 23.06.2010; з 22.07.2010 по 15.06.2011; з 08.08.2011 по 23.05.2012 (арк. спр. 12-26).

Згідно зі статтею 17 Закону України Про міжнародні договори України 29 червня 2004 року №1906-IV укладені й належним чином ратифіковані міжнародні договори України є невід`ємною частиною національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, укладання якого відбулось у формі закону, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України.

За приписами чинного пенсійного законодавства до питання призначення пенсії застосовуються правила, передбачені договорами (угодами) між Україною та іншими державами.

13.03.1992 в місті Москві підписано Азербайджаном, Російською Федерацією, Білоруссю, Таджикистаном, Вірменією, Туркменістаном, Казахстаном, Узбекистаном, Киргизстаном, Україною та Молдовою Угоду про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка базується на територіальному принципі.

Статтею 1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 визначено, що пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 5 Угоди від 13 березня 1992 року встановлено, що вона розповсюджує свою дію на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держави-учасниць угод.

Згідно зі статтею 6 зазначеної Угоди від 13.03.1992 призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди здійснюється за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільговій основі і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, отриманий на території будь-якої із цих країн, а також на територіях колишнього СССР за час до вступу в силу даної Угоди (пункти 1, 2 статті 6).

Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, що зараховуються до трудового стажу. У разі, якщо в державах-учасницях Угоди введена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії (пункт 3 статті 6 вказаної Угоди).

Крім того, відповідно до положень Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14.01.1993 (далі - Угода), а саме статті 6 Угоди, працівники Сторони виїзду, які працюють на території Сторони працевлаштування, користуються правами та виконують обов`язки, що встановлені трудовим законодавством Сторони працевлаштування (включаючи питання трудових відносин, колективних договорів, оплати праці, режиму робочого часу та часу відпочинку, охорони та умов праці та інші). Трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво та інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.

Статтею 7 даної Угоди встановлено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.

Статтею 11 цієї ж Угоди встановлено, що необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.

Відповідно до частини 3 статті 6 Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів від 15.04.1994 ратифікованої Законом № 290/95-ВР від 11.07.1995, працівники користуються правами і виконують обов`язки, встановлені трудовим законодавством сторони працевлаштування.

Рішенням Економічного Суду Співдружності Незалежних Держав N01-1/2-07 від 26.03.2008 визначено, що норма пункту 3 статті 6 Угоди від 13.03.1992 встановлює правило, згідно з яким розмір пенсії визначається із заробітку (доходу) за періоди роботи, що зараховуються до трудового стажу, і застосовується при первинному призначенні пенсії в державах-учасницях Угоди. Конкретні періоди роботи для визначення середнього заробітку (доходу) при призначенні пенсії передбачаються пенсійним законодавством кожної держави-учасниці цієї Угоди.

Отже, наведенні положення Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, гарантуючи захист прав громадян у сфері пенсійного забезпечення, стосуються призначення пенсії та передбачають, що пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають. Стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються лише при призначенні пенсії.

Вказана вище правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 459/955/15-а, від 27.02.2018 у справі № 361/4899/17, від 12.06.2018 у справі № 686/4998/15, а також в постанові Верховного Суду України від 25.11.2014 у справі № 21-457а14.

Згідно із статтею 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за № 637 (надалі, також - Порядок № 637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно з пунктом 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Відповідно до абзацу 3 статті 3 Федерального закону Про трудові пенсії в Російській Федерації від 17.12.2001 № 173-ФЗ, іноземні громадяни та особи без громадянства, які постійно проживають в Російській Федерації, мають право на трудову пенсію нарівні з громадянами Російської Федерації, за винятком випадків, встановлених федеральним законом або міжнародним договором Російської Федерації.

Федеральним законом від 03.12.2011 № 379-ФЗ внесено зміни в статтю 7 Федерального закону Про обов`язкове пенсійне страхування в російській федерації № 167-ФЗ від 15.11.2001, відповідно до яких, застрахованими особами є особи, на яких поширюється обов`язкове пенсійне страхування відповідно до цього закону.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства ("STRETCH v. THE UNITED KINGDOM " № 44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("MALTZAN (FREIHERR VON) AND OTHERS v. GERMANY " № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

Суд зазначає, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Колишній Король Греції та інші проти Греції" (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по їх суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У той же час, в адміністративному судочинстві діє принцип офіційного з`ясування усіх обставин справи, який полягає в активній позиції суду щодо з`ясування всіх обставин у справі (пункт 4 частини 3 статті 2, частини 2, 4 статті 9, частина 3 статті 77, частина 6 статті 94 КАС України).

Судом встановлено, що єдиною підставою у незарахуванні відповідачем спірних періодів є не підтвердження Пенсійним фондом Російської Федерації сплати страхових внесків роботодавцем позивача за період з 29.03.2005 по 31.12.2011.

На переконання суду вказана відмова позивачу зроблена з формальних підстав та не містить в собі ніякого нормативного підґрунтя.

Суд наголошує, що відносно всіх періодів роботи позивача здійснені записи трудової книжки, які оформлені у відповідності до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 № 58, жодних виправлень, закреслень тощо, не містять. Водночас, відповідач не ставить під сумнів достовірність та точність внесених до трудової книжки записів про роботу позивачем на регулярних міських пасажирських маршрутах. На переконання суду записи в трудових книжках щодо роботи позивача самі по собі дають вичерпну інформацію про особливий характер його роботи.

Водночас, суд звертає увагу на принцип пропорційності, який вимагає співрозмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей - органи влади, зокрема, не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів). Вказаний принцип передбачає наявність розумного співвідношення між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.

Так, сплата страхових внесків, як єдина підстава у відмові призначення пенсії, є протиправною, оскільки покладає на пенсіонера надмірний індивідуальний тягар. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду: від 27 березня 2018 року, справа № 208/6680/16-а; від 24 травня 2018 року, справа № 490/12392/16-а; від 20 березня 2019 року, справа № 688/947/17; від 9 вересня 2019 року, справа №242/5448/16-а; від 31 жовтня 2019 року, справа № 235/7373/16.

Таким чином, на переконання суду, відповідачем протиправно не зараховано до страхового стажу та спеціального стажу водія міського пасажирського транспорту періоди роботи з 29.03.2005 по 28.02.2006; з 26.04.2006 по 25.03.2007; з 11.08.2007 по 27.05.2008; з 29.05.2008 по 10.07.2008; з 14.08.2008 по 28.06.2009; з 24.07.2009 по 23.06.2010; з 22.07.2010 по 15.06.2011; з 08.08.2011 по 31.12.2011.

На підставі вищевикладеного суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення Рубіжанського ОУПФУ про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 від 10.08.2020 № 68 є протиправним та таким, що не відповідає критеріям визначеним частиною другою статті 2 КАС України, дотримання яких перевіряє адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, внаслідок чого підлягає скасуванню.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, слід зазначити таке.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачені статтями 1, 3, частиною 2 статті 6, 8, частиною 2 статті 19, 22, 23 Конституції України, набуте у сфері пенсійного забезпечення, не може бути скасоване, звужене або обмежене.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) зазначено, що зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб`єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісних вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов висновку, що у даному випадку правильним та ефективним способом захисту порушеного права позивача буде визнання протиправним та скасування рішення Рубіжанського ОУПФУ від 10.08.2020 № 68 про відмову в призначенні пенсії згідно з абз. 1, 2 пункту 8 частини 2 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування ОСОБА_1 та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 03.08.2020, зареєстровану за № 2234, зарахувавши до загального страхового стажу позивача період роботи з 24.08.1989 по 02.08.1991, з 03.09.1993 по 11.01.1994 в АТП МП Совавто-Луганськ, з 01.02.1994 по 05.02.1995 в фірмі Мрія, з 11.03.1996 по 31.12.1996 в виробничій фірмі АНДРІЙ БОРЗОВ, з 01.01.1997 по 29.07.1999 у ПП ОСОБА_2 , зарахувавши до пільгового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 29.03.2005 по 28.02.2006; з 26.04.2006 по 25.03.2007; з 11.08.2007 по 27.05.2008; з 29.05.2008 по 10.07.2008; з 14.08.2008 по 28.06.2009; з 24.07.2009 по 23.06.2010; з 22.07.2010 по 15.06.2011; з 08.08.2011 по 31.12.2011 у державному унітарному підприємстві м. Москви Мосгортранс, та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Також суд зауважує, що обрання такого способу захисту порушеного права позивача узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 06.03.2018 у справі № 754/14898/15-а, від 17.07.2018 у справі № 514/166/16-а.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України, частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїз Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Рубіжанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2021 року у справі № 360/9/21 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2021 року у справі № 360/9/21- залишити без змін.

Повне судове рішення складено 06 липня 2021 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді Т.Г. Гаврищук

І.В.Сіваченко