Справа № 203/3782/19
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2021-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 липня 2021 року Справа № 203/3782/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЗлатіна Станіслава Вікторовича
за участі секретаря судового засіданняПіскун Я.В.
представника позивача представника відповідача Лукіна А.А. Дженчако Т.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Департамента патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди
У жовтні 2019 року Департамент патрульної поліції Національної поліції України звернувся до суду з зазначеним позовом на предмет відшкодування ОСОБА_1 завданої ним майнової шкоди в розмірі 111 597,19 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, займаючи посаду інспектора УПП в Дніпропетровській області, 16 жовтня 2018 року близько 00:20 хв., керуючи службовим автомобілем марки «Toyota Prius», д.р.н. НОМЕР_1 на перехресті пр. Пушкіна та вул. Шмідта у м. Дніпрі порушив вимоги Правил дорожнього руху, внаслідок чого відбулася дорожньо-транспортна пригода, винним у скоєнні якої постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2018 року визнаний відповідач, тому саме він несе цивільно-правову відповідальність згідно ст. ст. 22, 1166, 1187 ЦК України за заподіяну пошкодженням службового автомобіля матеріальну шкоду, розмір якої за даними висновку експертного дослідження від 16 травня 2019 року складає 111 597,19 грн. Позивач наголошує на тому, що співробітник поліції, який керує службовим транспортом і вчиняє дорожньо-транспортну пригоду, навіть під час виконання ним його службових обов`язків, вчиняє саме цивільний делікт не під чаас здійснення адміністративно-владних повноважень, а допускаючи порушення принципу генерального делікту, тобто загальної заборони пошкодження та знищення майна будь-якої особи. Якщо особа, під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа має нести відповідальність за завдання шкоди.
Відповідач 22 січня 2020 року через свого представника подав відзив на позовну заяву, в якому заявлені вимоги не визнав, аргументуючи це тим, що відповідачу, як інспектору Управління патрульної поліції, саме для здійснення його посадових обов`язків та несення служби був наданий в користування службовий автомобіль, тому дані правовідносини регулюються Законом України «Про Національну поліцію» та нормами КЗпП України, зокрема, ст. ст. 130, 138, 132 КЗпП України, а не нормами ст. ст. 116, 1187 Цивільного кодексу України, що регулюють деліктні правовідносини. Крім того, представник відповідача наполягав на застосуванні визначеного ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду власника або уповноваженого ним органу з питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди, у зв`язку з чим просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Позивач 28 січня 2020 року подав відповідь на відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що чинна на час заподіяння шкоди редакція ч.1 ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» не передбачала такого виду відповідальності як матеріальна, а лише кримінальну, адміністративну, цивільно-правову чи дисциплінарну, тому в даному випадку до відповідача не може бути застосований такий вид відповідальності як матеріальна, як про це зазначено у відзиві на позовну заяву. При цьому, керування транспортним засобом не входить до службових обов`язків поліцейського і шкода виникла не внаслідок неналежного виконання відповідачем службових обов`язків, тому в даному випадку не підлягають застосуванню норми КЗпП та Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України 23 червня 1995 року, а підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України стосовно відшкодування шкоди, з огляду також на те, що виникнення цивільно-правової відповідальності законодавець пов`язує з вчиненням особою протиправної дії або бездіяльності, що порушує норми актів цивільного, а не трудового чи будь-якого іншого законодавства, тому просив позов задовольнити повністю.
Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2019 року відкрито спрощене позовне провадження.
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.02.2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24.09.2020 року скасовано рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.02.2020 року та закрито провадження у справі.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 09.12.2020 року справу передано за встановленою юрисдикцією до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 року справу прийнято до провадження, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.02.2021 року провадження справі зупинено до ухвалення Верховним Судом рішення у даній справі.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.06.2021 року провадження у справі поновлено.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.06.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвалою суду від 29.06.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні з наведених у позовній заяві підстав. Також позивач додатково зазначив про те, що відповідач є посадовою особою органу поліції, а тому на нього не поширюються вимоги статті 132 КЗпП України.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, наполягаючи на відмові в позові повністю з наведених у відзиві підстав, зазначивши також, що про пошкодження автомобіля позивачу було відомо в день ДТП - 16 жовтня 2018 року, оскільки автомобіль повернутий відповідачем у пошкодженому стані згідно дорожнього листа, проте для проведення експертного дослідження на предмет визначення розміру шкоду автомобіль переданий в неопечатаному стані лише 04 січня 2019 року, у зв`язку з чим виникають розумні сумніви у відповідності висновку дійсним обставинам та тим пошкодженням, вартість відновлювального ремонту яких викладена у висновку.

Суд, вислухавши усні пояснення представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, встановив наступне.

З 16 січня 2016 року відповідач проходить службу в Управлінні патрульної поліції у м. Дніпропетровську Департаменту патрульної поліції.

Наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №583 о/с від 19 червня 2018 року «По особовому складу» лейтенанта ОСОБА_2 призначено на посаду інспектора батальйону №1 роти №2 взводу №2 управління патрульної поліції в Дніпропетровській області.

Відповідно до розстановки сил та засобів батальйону №1 УПП в Дніпропетровській області ДПП екіпаж патрульної поліції №222 у складі інспектора батальйону №1 роти №2 взводу №2 УПП в Дніпропетровській області ОСОБА_2 та інспектора батальйону №1 роти №2 взводу №2 УПП в Дніпропетровській області ОСОБА_1 (відповідача у справі) заступив на патрулювання з 20:00 год. 15 жовтня 2018 року до 08:00 год. 16 жовтня 2018 року на службовому автомобілі «Toyota Prius», д.р.н. НОМЕР_1 .

Фактичне отримання у користування вказаного службового автомобіля відповідачем, як водієм, 15 жовтня 2018 року о 20:00 год. та його повернення о 08:00 год. 16 жовтня 2018 року підтверджується дорожнім листом № 10/2722-1082 транспортного засобу марки/моделі «Toyota Prius», д.р.н. НОМЕР_1 , в якому вказані 12 водіїв, серед яких і відповідач.

Під час патрулювання 16 жовтня 2018 року близько 00 год. 20 хв. відповідач, керуючи транспортним засобом «Toyota Prius», д.р.н. НОМЕР_1 на перехресті нерівнозначних доріг вул. Шмідта та пр. Пушкіна в м. Дніпрі не виконав вимоги дорожнього знаку 2.1 та скоїв зіткнення з автомобілем Daewo Lanos, д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 , який рухався по головній дорозі, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

За даним фактом постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2018 року, що набрала законної сили 20 листопада 2018 року, відповідач визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. Вказана постанова суду набрала законної сили 20.11.2018 року, про на копії рішення суду зроблена відповідна відмітка.

Відповідно до ч. 6 ст. 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, постанова Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2018 року має преюдиційне значення при розгляді цієї цивільної справи в частині чи мали місце дії та чи вчинені вони відповідачем.

Службовий автомобіль «Toyota Prius», д.р.н. НОМЕР_1 зареєстрований 26 жовтня 2016 року на праві власності за Департаментом патрульної поліції на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

Згідно висновку експертного дослідження за №22/12.2/2, виконаного судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру 16 травня 2019 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу марки «Toyota Prius», д.р.н. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, в результаті дорожньо-транспортної пригоди, складає 111 597,19 грн.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює діяльність національної поліції є Закон України «Про Національну поліцію».

Відповідно до ст. ст. 1, 17 Закону України «Про Національну поліцію України» національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом. Поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Статтею 80 Закону України «Про Національну поліцію» визначено спеціальні звання поліцейських та осіб, які їх встановлюють - керівник поліції та Президент України.

Відповідно до ч. ч. 1- 4 ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» (в редакції до 30 жовтня 2019 року, яка діяла на час заподіяння шкоди та на час звернення з позовом) у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

На поліцейських не поширюються норми Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України 23 червня 1995 року (в редакції до 30 жовтня 2019 року, як діяла на час заподіяння шкоди та на час звернення з позовом), оскільки до військовослужбовців у відповідності до змісту даної постанови належать: солдати, матроси, сержанти, старшини строкової військової служби і ті, які проходять військову службу за контрактом, курсанти (слухачі) військово-навчальних закладів, жінки, які проходять військову службу за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин, прапорщиків і мічманів та офіцерського складу, прапорщики, мічмани і офіцери Збройних Сил України, Прикордонних військ України, військ Цивільної оборони, Управління державної охорони України та інших військових формувань, створених відповідно до законодавства України, Служби безпеки України, військ внутрішньої та конвойної охорони Міністерства внутрішніх справ України, а також призвані на збори військовозобов`язані. Дія цього Положення поширюється також на осіб рядового та начальницького складу Міністерства внутрішніх справ України.

В той же час, у Законі України «Про Національну поліцію» (в редакції, що діяла до 30 жовтня 2019 року) відсутні норми щодо матеріальної відповідальності поліцейських, відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським.

Оскільки матеріальна відповідальність поліцейських та відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським не врегульовані положеннями спеціального законодавства на момент виникнення спірних правовідносин та на момент звернення з позовом до суду норами спеціального законодавства, що регулює проходження служби в органах поліції, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню КЗпП України, який врегульовує спірні правовідносини, а тому суд приходить до висновку, що на поліцейського як на працівника субсидіарно поширюються норми трудового законодавства в частині регулювання матеріальної відповідальності працівника, у зв`язку з чим вирішенні даного спору належить керуватись Кодексом законів про працю України.

У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що під час заподіяння шкоди працівниками самовільним використанням у корисливих цілях технічних засобів підприємства (автомобілів, автокранів тощо) відповідальність має наставати за нормами не трудового, а цивільного права. У такому разі шкода відшкодовується в повному обсязі, включаючи й не отримані підприємством прибутки від використання зазначених технічних засобів.

За шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. За вимогами інших осіб, що ґрунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов`язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров`ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню та ін.), в силу цивільного законодавства, відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства (абзац 3 пункту 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» ).

Суд зазначає, що у чинному законодавстві поряд із поняттям матеріальної відповідальності визначена категорія цивільно-майнової відповідальності. Тотожні, на перший погляд, поняття за правовою природою істотно відрізняються одне від одного. Матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено КЗпП України або спеціальним законодавством. Майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією. Правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності здійснює Цивільний кодекс України, тому вона не поширюється на трудові правовідносини. Галузева належність матеріальної відповідальності до трудового права визначається характером правопорушення. Щодо шкоди, завданої роботодавцю працівником внаслідок недотримання трудової дисципліни, норми цивільного законодавства не застосовуються.

З огляду на викладене, застосування до спірних правовідносин ст. 22 та ст. 1166 ЦК України, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, є неможливим, оскільки відповідач виконував трудові (службові) обов`язки, а саме: службу по охороні громадського порядку, внаслідок чого було пошкоджено службовий транспортний засіб. Тому відповідальність має наставати за нормами трудового законодавства. Норми цивільного права слід застосовувати у випадках, коли працівник заподіяв би матеріальну шкоду, внаслідок самовільного використання в особистих цілях автомобіля.

Доводи позивача про те, що до службових обов`язків патрульного поліцейського не входить керування транспортним засобом суд до уваги не приймає, оскільки транспортний засіб позивачем наданий (ввірений) відповідачу саме для здійснення ним патрулювання з метою забезпечення публічної безпеки і порядку, тобто для безпосереднього виконання службових обов`язків як засіб праці.

Доводи позивача про те, що питання про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення адміністративного правопорушення, вирішується в порядку цивільного судочинства, а за змістом статті 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, не заслуговують на увагу, оскільки підстави відшкодування шкоди, що передбачені вказаною статтею, застосовуються в разі наявності між сторонами спору в деліктних зобов`язаннях. Підстави, умови, порядок, межі й розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі, організації, встановлені главою ІХ КЗпП України.

Крім цього, пред`явлення вказаного позову з посиланням на норми Цивільного кодексу України ставить працівника в невигідне становище. Так, у трудовому праві діє презумпція відсутності вини працівника, а в цивільному праві передбачена презумпція вини заподіювача шкоди. До того ж норми Цивільного кодексу України та норми КЗпП України регулюють різні правовідносини, у тому числі, щодо строку звернення до суду, підстав та розміру відповідальності.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд при розгляді справи № 428/1454/18, провадження № 61-43167ск18 в ухвалі від 08 листопада 2018 року.

Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу.

Згідно частин 1, 2, 4 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

У відповідності до п. 4 Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" при матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 р. N 348, а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації).

Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків;

8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Отже, договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено лише із працівниками, які обіймають посади (виконують роботи) із зазначеного переліку. І лише за наявності такого договору працівник нестиме повну матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду. Тобто повна матеріальна відповідальність виникає лише за умови виконання обох описаних вище вимог.

Під час розгляду справи позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження завдання відповідачем шкоди у вигляді пошкодження транспортного засобу внаслідок умисних протиправних дій, а отже підстави для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за пошкодження автомобіля згідно ст. 134 КЗпП України відсутні.

Виходячи із доведеності розміру спричиненої роботодавцю прямої дійсної шкоди винними необережними діями відповідача внаслідок порушення покладених на працівника трудових обов`язків, тобто при здійсненні патрулювання з використанням службового автомобіля, та враховуючи відсутність підстав для покладення на нього повної матеріальної відповідальності, до відповідача підлягає застосуванню норма ст. 132 КЗпП України, яка визначає стягнення на користь позивача шкоди у розмірі середнього місячного заробітку відповідача.

У пункті 21 Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" вказано, що суд вправі вийти за межі позовних вимог, коли неправильно визначена сума шкоди, позов заявлено про відшкодування шкоди у повному розмірі, а на працівника може бути покладена лише обмежена відповідальність; якщо працівник повинен бути притягнений до повної матеріальної відповідальності, а позов заявлено про стягнення шкоди в межах обмеженої матеріальної відповідальності.

Розмір середнього заробітку відповідача за два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, становить 14 265,54 грн., що підтверджується довідкою позивача № 197 від 01.02.2020 року, яка міститься у матеріалах справи.

Разом з тим, згідно із частиною третьою статті 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Як роз`яснено у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування.

Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акту або висновку.

Оскільки за розгляду справи не встановлено іншого, суд приходить до висновку, що позивачу стало відомо про наявність шкоди в день її заподіяння, тобто 16 жовтня 2018 року, враховуючи те, що відповідачем отриманий 15 жовтня 2018 року справний автомобіль повернутий ним після закінчення зміни у пошкодженому стані, що підтверджується даними дорожнього листа №10/2722-1082 на автомобіль марки «Toyota Prius», д.р.н. НОМЕР_1 і відповідними підписами як відповідача так і уповноваженої особи позивача, яка видала і прийняла транспортний засіб.

Однак про заподіяння шкоди саме відповідачем позивач довідався після набрання постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2018 року законної сили, тобто 20 листопада 2018 року

До суду із даним позовом Департамент патрульної поліції звернувся засобами поштового зв`язку лише 21 жовтня 2019 року.

За таких обставин, належить дійти висновку, що позивач не пропустив встановлений КЗпП України річний строк для звернення до суду з даним позовом.

За вказаних обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі середнього заробітку відповідача за два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, що становить 14 265,54 грн.

Судом відхиляється довод позивача про те, що відповідач є посадовою особою органу поліції, а тому на нього не поширюється стаття 132 КЗпП України, оскільки відповідач у розумінні КЗпП України не є посадовою особою підприємства.

У відповідності до вимог статті 139 КАС України судові витрати покладаються на позивача, оскільки він є у спірних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень.

Керуючись ст. ст. 241-246 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 код НОМЕР_4 ) про відшкодування майнової шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в рахунок відшкодування заподіяної шкоди суму 14 265,54 грн.

В іншій частині заявлених позовних вимог - відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснювати.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 06 липня 2021 року.

Суддя (підпис) С.В. Златін

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Помічник судді Лісна А.М.

Рішення не набрало законної сили станом на 06.07.2021 року

Помічник судді Лісна А.М.