Справа № 320/7016/18
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2021-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2021 року № 320/7016/18

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лиска І.Г., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці в Київській області про визнання протиправним та скасування постанови,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Держпраці в Київській області про визнання протиправним та скасування постанови від 20.11.2018 № КВ/1430/1465/ТД/ФС-610.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що постанова є протиправною, такою що прийнята із порушенням належної адміністративної процедури та складена на підставі акту інспекційного відвідування, який не містить повного дослідження всіх дійсних обставин, не відповідає нормам діючого трудового законодавства, складений із порушенням норм чинного законодавства.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 14.01.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 13.02.2019.

Судове засідання призначене на 13.02.2019 знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді у відпустці та наступне судове засідання призначено на 12.03.2019.

Відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву в якому останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з тим, що відповідач при прийняті оскаржуваного рішення діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законодавством України.

Позивачем надано до суду відповідь на відзив в якій останній зазначив, що доводи відповідача у відзиві не відповідають нормам чинного законодавства України.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.03.2019 зупинено провадження у справі за обґрунтованим клопотанням сторони до 16.04.2019.

16.04.2019 відкладено розгляд питання про поновлення провадження у справі за обгрунтованим клопотанням сторони до 14.05.2019.

14.05.2019 відкладено розгляд питання про поновлення провадження у справі за обгрунтованим клопотанням сторони до 10.06.2019.

10.06.2019 відкладено розгляд питання про поновлення провадження у справі за обгрунтованим клопотанням сторони до 30.07.2019.

30.07.2019 відкладено розгляд питання про поновлення провадження у справі за обґрунтованим клопотанням сторони до 09.09.2019.

09.09.2019 відкладено розгляд питання про поновлення провадження у справі за обгрунтованим клопотанням сторони до 02.10.2019.

Позивачем подано до суду додаткові письмові пояснення в яких останній підтримав позицію викладену в позовній заяві.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.10.2019 поновлено провадження у справі.

Представники позивача та відповідача 02.10.2019 подали до суду клопотання в яких останні просили подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

У зв`язку з поданими клопотаннями та на підставі ст. ст. 194, 205 КАС України судом прийнято рішення про подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Так, судом встановлено, що на підставі наказу №4033 від 29.10.2018 та направлення №1430 від 31.10.2018 ГУ Держпраці у Київській області про проведення інспекційного відвідування на предмет дотримання вимог законодавства про працю фактичного допуску працівників до роботи без оформлення трудового договору суб`єктом господарювання ФОП ОСОБА_1 , інспектором праці було здійснено виїзд для проведення інспекційного відвідування за місцем здійснення господарської діяльності позивачем.

Прибувши на інспекційне відвідування за місцями здійснення господарської діяльності інспектором було пред`явлено службове посвідчення та вручено копію направлення на проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 особисто.

Оскільки ФОП ОСОБА_1 в день проведення інспекційного відвідування не мав можливості надати усі витребувані інспектором документи, відповідно до п.п. 16, 17, 18 Порядку, інспекційне відвідування було призупинено, в зв`язку з цим, було складено Акт про неможливість проведення інспекційного відвідування №КВ1430/1465/НД від 02.11.2018 року та складено Вимогу від 02.11.2018 року з зазначенням терміну надання необхідних документів до 05.11.2018 року яку вручено особисто позивачу.

05.11.2018 інспекційне відвідування було поновлено, суб`єктом господарювання надано інспектору праці документи зазначені у вимозі. Дослідивши дані документи інспектором було встановлено порушення ст. 24 КЗпП України у ФОП ОСОБА_1 . А саме, відповідно до ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

А також, порушення вимог постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 р. № 413 «Про порядок повідомлення Державної фіскальної служби та її територіальних органів про прийняття працівника на роботу» (Постанова N 413), якою передбачено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором.

На вимогу інспектора позивачем були надані копії договорів про надання послуг №4 від 14.04.2018 та №2 від 10.05.2018. Проаналізувавши які інспектором було зроблено висновок, що дані цивільно-правові договори мають ознаки трудових, а саме не містить обов`язкових критеріїв, які має містити в собі договір цивільно-правового характеру.

А отже, не визначений чіткий обсяг виконання робіт та строк їх виконання (пункт 1.1 договору); встановлений чіткий графік роботи 12 годин на добу (з 09:00 до 21:00) (пункт 2.1/4.1 договору); послуги (приготування та продаж напоїв, кондитерських виробів та обслуговування клієнтів у кафе) надаються третім особам, а не самому замовнику (пункт 4.1/2.1 договору); визначена дисциплінарна та матеріальна відповідальність (пункт 4.2/9.1.4/9.4 договору); визначене робоче місце працівника (пункт 8.2 договору); визначене чітке підпорядкування замовнику, а саме: виконання вказівок безумовно та під звітність суб`єкту господарювання (розділ 9, пункт 5.3/7.1 договору).

Крім того, ОСОБА_2 ознайомлений з посадовою інструкцією бармена-бариста, затвердженого ФОП ОСОБА_1 02 січня 2018 року, а відтак виконував роботи за професією №5123, яка визначена Національним класифікатором України ДК «Класифікатор професій», затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28.07.2010 року № 327.

Оплата праці здійснювалась систематично та протягом тривалого часу, що підтверджується відомостями про виплату грошей за період з квітня 2018 року по жовтень 2018 року по ОСОБА_2 та за період з травня 2017 року по серпень 2018 року ОСОБА_3 .

Також, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були ознайомлені та проінструктовані з питань охорони праці в день підписання договору, що підтверджується відповідним журналом реєстрації вступного інструктажу з питань охорони праці.

Умовами договорів №4 від 14.04.2018 та №2 від 10.05.2018, укладеними між сторонами, визначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 здійснюють приготування та продаж напоїв, кондитерських виробів та обслуговування клієнтів у кафе, що вказує на те, що предметом цього договору є процес праці, а не її кінцевий результат.

В договорах підряду, укладених між сторонами, не зазначено, який саме результат роботи повинен передати виконавець замовнику, а процес праці не передбачає будь-якого кінцевого результату.

Також, жодним пунктом договору не встановлено обсяг виконуваної роботи у вигляді конкретних фізичних величин, які підлягають вимірюванню, що повинні були бути відображені в акті їх приймання. Не містяться у них і відомості щодо того, який саме конкретний результат роботи повинні передати виконавці замовникові, не визначено переліку завдань роботи, її видів, кількісних і якісних характеристик.

Також, в ході проведення інспекційного відвідування позивачем була надана посадова інструкція бармена-бариста, з якою був ознайомлений ОСОБА_2 .

Отже, за результатами інспекційного відвідування було складено Акт інспекційного відвідування №КВ1430/1465/АВ від 05.11.2018 року.

В подальшому відповідач склав виклик на розгляд справи про накладення штрафу, призначений на 20.11.2018 в приміщенні Головного управління Держпраці у Київській області, за адресою: м. Київ, вул. Вавілових, 10. Вказаний виклик від 13.11.2018, надісланий позивачу 13.11.2018 рекомендованим листом з повідомленням про вручення, що підтверджується квитанцією ПАТ «УКРПОШТА» №050 від 13.11.2018.

20 листопада 2018 року заступником начальника Головного управління Держпраці у Київській області Стахівським Сергієм Миколайовичем було розглянуто справу про накладення штрафу та на підставі Акту винесено постанову про накладення штрафу за № КВ1430/1465/АВ/ТД/фс -610, якою у відповідності до абзацу 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, за порушення вимог частин 1, 2 статті 24 Кодексу законів про працю України накладено штраф на ФОП ОСОБА_1 в розмірі 223 380,00 грн.

Позивач, не погоджуючись з оскаржуваною постановою, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. 1 "Положення про Державну службу України з питань праці", затвердженого постановою КМУ від 11.02.2015 року № 96 (далі - Положення № 96) державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується КМУ через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Згідно до підпункту 6 пункту 4 Положення № 96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначено Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" (далі - Закон № 877-V).

Заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом (стаття 1 Закону № 877-V).

Відповідно до частини п`ятої вказаної статті Закону № 877-V зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Аналіз цієї норми вказує на те, що органи державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення в першу чергу повинні ураховувати особливості правового регулювання, визначені законами у відповідній сфері та міжнародними договорами, одночасно звертаючи увагу на правила перелічені в частині п`ятій статті 2 Закону №877-V та, якщо певні правовідносини не врегульовані законами у відповідній сфері та міжнародними договорами звертатись до інших норм Закону № 877-V.

Статтею 6 Закону № 877-V визначено, що підставою для здійснення позапланового заходу є, зокрема звернення фізичної особи (фізичних осіб) про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави, з додаванням документів чи їх копій, що підтверджують такі порушення (за наявності). Позаплановий захід у такому разі здійснюється виключно за погодженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу.

Проведення позапланових заходів з інших підстав, крім передбачених цією статтею, забороняється, крім позапланових заходів, передбачених частиною четвертою статті 2 цього Закону (частина друга статті 6 Закону № 877-V).

Закону, який би регулював правовідносини зі здійснення державного нагляду (контролю) у сфері дотримання законодавства про працю та зайнятість населення, на цей час не існує, а тому спеціальним законодавчим актом, який регулює ці правовідносини, є Закон № 877-V, незважаючи на те, що він регулює правовідносини зі здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності для багатьох органів контролю.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 809/799/17.

Відповідно до частини першої статті 259 КЗпП державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному КМУ.

На виконання вимог статті 259 КЗпП Постановою від 26 квітня 2017 року № 295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю № 295 (далі Порядок № 295), який визначав процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування).

Вказаним порядком було врегульовано процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю щодо використання найманої праці у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами.

За приписами пунктів 2, 3 Порядку № 295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема, Держпраці та її територіальних органів.

Пунктом 5 Порядку № 295 визначено, що інспекційні відвідування проводяться:

1) за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю;

2) за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин;

3) за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту;

4) за рішенням суду, повідомленням правоохоронних органів про порушення законодавства про працю;

5) за повідомленням посадових осіб органів державного нагляду (контролю), про виявлені в ході виконання ними контрольних повноважень ознак порушення законодавства про працю;

6) за інформацією: Держстату та її територіальних органів про наявність заборгованості з виплати заробітної плати; ДФС та її територіальних органів; Пенсійного фонду України та його територіальних органів;

7) за інформацією профспілкових органів про порушення прав працівників, які є членами профспілки, виявлених в ході здійснення громадського контролю за додержанням законодавства про працю.

Відповідно до п.п. 2 п. 11 Порядку № 295, інспектор праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право: ознайомлюватися з будь-якими книгами, реєстрами та документами, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію/відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, невиїзного інспектування, з метою перевірки їх відповідності нормам законодавства та отримувати завірені об`єктом відвідування підприємства їх копії або витяги.

Відповідно пунктів 19, 20 Порядку № 295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення. Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування.

Якщо об`єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід`ємною частиною. Зауваження можуть бути подані об`єктом відвідування не пізніше трьох робочих днів з дати підписання акта. Письмова вмотивована відповідь на зауваження надається інспектором праці не пізніше ніж через три робочих дні з дати їх надходження (пункт 21 Порядку № 295).

У силу вимог пункту 29 Порядку № 295 заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Аналіз наведених вище положень дає підстави дійти висновку, що інспекційне відвідування є формою державного нагляду за додержанням законодавства про працю, яке відноситься до повноважень відповідача та яке проводиться на підставі наказу та направлення. За результатами інспекційного відвідування складається акт і у разі виявлення порушень виноситься припис. Якщо під час інспекційного відвідування встановлено факти використання праці неоформлених працівників, то вживаються заходи щодо притягнення об`єкта відвідування до відповідальності незалежно від усунення виявлених порушень.

Всупереч визначеного законодавством порядку ФОП ОСОБА_1 був позбавлений права надати свої зауваження на складений Акт, оскільки останній було направлено інспектором праці на його адресу поштою 08 листопада 2018 року і отримано останнім лише 20 листопада 2018 року. За цей час інспектором було вже винесено Припис від 06 листопада 2018 року, який також було направлено поштою та отримано ФОП ОСОБА_1 27 листопада 2018 року та який було оскаржено ФОП ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці Київської області.

Щодо виявленого порушення, а саме використання праці неоформлених працівників, передбаченого частиною 3 статті 24 Кодексу законів про працю України, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Згідно ч.2 ст. 24 КЗпП України при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

За приписами ч.3 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 413 від 17.06.2015 р.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст. 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За приписами ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Згідно ч.1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 905 ЦК України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.1 ст. 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Статтею 265 КЗпП України передбачено відповідальність за порушення законодавства про працю. Так, зокрема, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу, в тому числі, в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення (абз. 2 ч.2 ст.265 КЗпП України).

Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №509 від 17.07.2013 (далі - Порядок №509) визначає механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України та ч.ч. 2-7 ст. 53 Закону України "Про зайнятість населення" регулюється.

Аналіз абз. 2 п. 2 Порядку №509 свідчить про те, що штрафи накладаються, серед іншого, на підставі актів перевірки контролюючого органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акту приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (п. 3 Порядку №509).

Абз. 2 п. 8 Порядку №509 передбачено, що за результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акту, зазначеного в п. 3 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.

Провівши правовий аналіз законодавчих норм, що регулюють трудові правовідносини, суд дійшов висновку, що такими є правовідносини, що виникають між роботодавцем та працівником в процесі реалізації гарантованого права останнього на працю.

Таким чином, суб`єктами трудових відносин є, з одного боку, працівник, а з другого - роботодавець. Працівником є фізична особа, що перебуває в трудових відносинах з роботодавцем на підставі укладеного трудового договору і завдяки своїй праці виконує певну трудову функцію, підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку за що отримує заробітну плату. В свою чергу, роботодавцем є власник підприємства, установи, організації чи фізична особа-підприємець, яка відповідно до законодавства використовує найману працю.

Суд вважає, що для притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності, передбаченої ст. 265 КЗпП України, посадові особи уповноваженого органу повинні довести належними та допустимими доказами факт допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору.

У свою чергу, враховуючи вищенаведений суб`єктивний склад трудових правовідносин, для встановлення факту допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору, посадові особи відповідача повинні довести наявність трудових відносин між працівником та роботодавцем.

Таким чином, визначальним для вирішення спірних правовідносин у цій справі є наявність ознак трудових правовідносин між позивачем з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..

Як слідує з матеріалів справи, висновки посадових осіб відповідача щодо використання позивачем найманої праці без оформлення трудових договорів відповідно до чинного законодавства з 2 найманими працівниками, на підставі яких прийнято оскаржену постанову, базуються на поясненнях вищевказаних осіб.

Разом з тим, суд вважає, що останні не доводять наявності саме трудових відносин між вказаними особами та позивачем, що є ключовою вимогою для притягнення особи до відповідальності, передбаченої ст. 265 КЗпП України.

Приєднані до матеріалів справи копії цивільно-правових угод доводять безпідставність висновків посадових осіб відповідача щодо залучення до роботи вказаних фізичних осіб без укладення трудових договорів, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що між ФОП ОСОБА_1 , як замовником та фізичними особами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як виконавцями були укладені строкові договори про надання послуг. Відповідно до п. 1.1. вишезазначених договорів фізичні особи за дорученням ФОП ОСОБА_1 зобов`язувались на власний ризик виконати певну роботу за умов цього Договору, а ФОП ОСОБА_1 зобов`язувався прийняти та оплатити її.

Пунктом 3.1. договору визначено, що предметом надання послуг (результатом виконаних робіт за договором) є приготування та продаж напоїв, кондитерських виробів та обслуговуваня клієнтів у кафе (по кількості, якості, вазі) згідно обумовленої кількості напоїв та кондитерських виробів.

Розділом 6 Договору визначається вартість послуг та умови їх оплати. Зокрема Додатком № 1 до договору визначався розрахунок вартості виконаних робіт.

Таким чином, предметом договору про надання послуг укладених між ФОП ОСОБА_1 та фізичними особами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , є виконання певного визначеного обсягу роботи, за наслідками виконання якої замовник зобовязувався оплатити виконавцям виконану ними роботу, тобто, предметом є кінцевий результат, а не процес праці і метою договору є отримання певного матеріального результату.

З проведеного порівняльного аналізу письмових доказів, суд дійшов висновку, що між позивачем та фізичними особами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені цивільно-правові угоди, а тому твердження відповідача щодо відсутності документального оформлення відносин є безпідставними.

Суд зазначає, що основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених норм слідує, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт, який підлягає вимірюванню у конкретних фізичних величинах, а не процес роботи.

Отже, відносини, які виникають з цивільно-правового договору про надання послуг не є тотожними трудовим правовідносинам, а укладання цивільно-правового договору про надання послуг не свідчить про наявність трудових відносин між замовником та виконавцем.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 26.09.2018 р. у справі №822/723/17, від 06.03.2019 у справі №802/2066/16-а.

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зазначає, що характерними ознаками трудових відносин є: систематична виплата зарплати за процес праці (а не її результат); підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку; виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 Класифікатор професій, затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28.07.2010 р. № 327; обов`язок роботодавця надати робоче місце; дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 29 КЗпП України при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством.

Дослідивши подані сторонами докази в їх сукупності крізь призму законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що відносини, які виникли між позивачем та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не відповідали ознакам трудових відносин, оскільки не носили систематичний та триваючий характер, особи не підпорядкувалися правилам внутрішнього трудового розпорядку, а їх метою був саме результат, а не власне праця працівника.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 2 другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Також суд звертає увагу сторін, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності своїх дій та рішення, а позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, відшкодуванню позивачу з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають судові витрати у сумі 2233,80 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 157, 242-246, 250, 255, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову ГУ Держпраці у Київській області від 20.11.2018 № КВ1430/1465/ТД/ФС-610, про застосування штрафу у розмірі 223380 грн..

Стягнути з Головного управління Держпраці у Київській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ФОП ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2233 (дві тисячі двісті тридцять три) грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лиска І.Г.