Справа № 280/5/21
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2021-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

30 червня 2021 року м. Дніпросправа № 280/5/21

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Бишевської Н.А. (доповідач),
суддів: Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03 березня 2021 року у справі №280/5/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
04.01.2021 ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

визнати протиправним нездійснення повного нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби за 9 років повних календарних років служби;

зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату частини одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби у розмірі 34104,38 грн.

зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату суми завданої моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу відповідач не провів з ним повного розрахунку щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги десять календарних років і більше, а саме за 9 повних років. Просить задовольнити заявлені позовні вимоги.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03 березня 2021 року у справі №280/5/21 позовні вимоги задоволено частково.

Визнано бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 09 календарних років служби протиправною.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 09 календарних років служби з урахуванням виплаченої суми допомоги.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачено будь-яких обмежень щодо обчислення вислуги років лише в календарних роках, а передбачено виплату одноразової грошової допомоги у разі звільнення за наявності вислуги 10 років і більше. Таким чином, позивач, маючи 10 і більше років вислуги, має право на виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої вказаною правовою нормою.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині позовних вимог, які були задоволені судом, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

На обґрунтування апеляційних вимог відповідач зазначає, що при звільненні з військової частини ПП НОМЕР_2 позивачу мало бути враховано попередні періоди військової служби та виплачено одноразову грошову допомогу включно із попередніми періодами, а саме:

- навчання у цивільному закладі вищої освіти (з 01.09.2007 по 30.06.2011, з 01.09.2011 по 10.05.2012;проходження служби в органах і установах виконання покарань на посадах начальницького складу (з 11.05.2012 по 19.12.2013); проходження військової служби у Збройних Силах України за призовом у зв`язку з мобілізацією (з 20.06.2014 по 17.06.2015).Таким чином дії військової частини НОМЕР_1 щодо не врахування попереднього періоду служби є правомірними, оскільки позивач повторно звільнявся з військової служби, при попередньому звільненні з військової частини ПП НОМЕР_2 мав право на отримання одноразової грошової допомоги з урахуванням періоду попередньої служби, оскільки при попередньому звільненні з ДУ Оріхівська виправна колонія № 88 не набув право на отримання такої допомоги. Тому, при звільненні з військової частини НОМЕР_1 було здійснено нарахування та виплата одноразової грошової допомоги з дня останнього зарахування на службу, без урахування періоду попередньої служби. З вищезазначеного вбачається, що в даному випадку відсутні підстави для визнання дій відповідача щодо не нарахування та не виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням попереднього періоду служби протиправними, оскільки відповідач у своїх діях керувався вимогами та виконав їх в повному обсязі.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

За правилами п.1 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 , має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 03.07.2015 (а.с.27).

Відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.10.2020 №218 капітана ОСОБА_1 , старшого офіцера 2-го відділення спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 , на підставі наказу начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України - начальника Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України (по особовому складу) від 11 вересня 2020 року № 114, звільненого з військової служби у запас за підпунктом "а" пункту 2 частини 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (у зв`язку із закінченням строку контракту) з 27 жовтня 2020 року виключено із списків особового складу військової частини, знято з всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Шевченківського РВК, м. Запоріжжя (а.с.26).

Із зазначеного наказу вбачається, що вислуга років у Збройних Силах України на день звільнення позивача становить: календарна - 10 років 01 місяць 16 днів, пільгова - 02 роки 04 місяці 06 днів, загальна - 12 років 05 місяців 22 дні.

Окрім того, зазначеним наказом наказано, виплатити одноразову грошову допомогу по звільненню в розмірі 50% місячного грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 за 05 календарних років.

Позивач вважає, що станом на 27.10.2020, має право отримати одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги десять календарних років і більше, а саме за 9 повних років (не враховується період служби за мобілізацією з 20.06.2014 по 17.06.2015) у розмірі 76734,86 грн.

Так, згідно відомостей пункту 7 грошового атестату, виданого військовою частиною НОМЕР_1 від 26.10.2020 № 55/98, позивач отримав одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби у сумі 42630,48 грн. (а.с.14).

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Постанова в частині відмови в задоволенні позову не оскаржена, тому відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України в апеляційному порядку не переглядається.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (див. рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (див. рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (надалі - Закон №2232-XII).

Відповідно до частини другої статті 2 Закону №2232-XII порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 40 Закону №2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Права, пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначаються Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ (надалі - Закон №2011-ХІІ).

Відповідно до частини 2 статті 15 Закону України №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Пунктом 10 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393, передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Із системного аналізу зазначених правових норм вбачається, що поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби». При цьому, умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 15 Закону №2011-ХІІ є наявність «вислуги 10 років і більше».

Таким чином, в частині другій статті 15 Закону №2011-ХІІ відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом зокрема у постановах від 24 листопада 2020 року (справа №822/3008/17), від 11 квітня 2018 року (справа №806/2104/17), від 21 квітня 2021 року (справа №380/2427/20), які відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, вислуга років ОСОБА_1 у Збройних Силах України станом на 26.10.2020 (на час звільнення) становила: 10 років 01 місяць 16 днів, пільгова - 02 роки 04 місяці 06 днів, загальна - 12 років 05 місяців 22 дні. Тобто, понад 10 років, що підтверджується розрахунком вислуги років, наведеним військовою частиною НОМЕР_1 у своєму наказі від 26.10.2020 № 218.

Отже, умова про наявність 10 і більше років вислуги у даному випадку позивачем дотримана. При цьому інші підстави відмови, крім недостатності років вислуги, у призначенні грошової допомоги відсутні. Тому, позивач має право на виплату одноразової грошової в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову шляхом визнання бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 09 календарних років служби протиправною та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 09 календарних років служби з урахуванням виплаченої суми допомоги.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, в силу викладеного вище, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. 308, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03 березня 2021 року у справі №280/5/21 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03 березня 2021 року у справі №280/5/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки. передбачені ст.ст.328, 329 КАС України

Головуючий - суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк

суддя Я.В. Семененко