Справа № 640/31044/20
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2021-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2021 року м. Київ № 640/31044/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю

секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового

провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України у м. Києві
про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:

09.12.2020 ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо нездійснення перерахунку пенсії громадянці України ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок пенсії громадянці України ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про державну службу».

Мотивуючи позовні вимоги позивачка вказує, що дії посадових осіб Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо нездійснення перерахунку пенсії є протиправними та такими, що порушують право ОСОБА_1 на пенсійне забезпечення. Зокрема позивачка зазначає, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ у м. Києві з 24.11.2003; 21.10.2020 позивачка звернулась із зверненням до веб-порталу відповідача щодо перерахунку пенсії по заробітній платі згідно Закону України «Про державну службу»; разом із зверненням позивачкою було надано довідку, видану Державною службою якості освіти, № 01/01-27/1177 від 05.10.2020, у якій зазначено, що складова заробітної плати начальника самостійного відділу становить: посадовий оклад - 12 500,00 грн., надбавка за ранг (6 ранг) державного службовця - 500 грн., надбавка за вислугу років - 3 750,00 грн., надбавка за інтенсивність праці - 12 500,00 грн., премія за вересень - 3 750,00 грн., усього - 33 000,00 грн.; 13.11.2020 ОСОБА_1 отримала відповідь ГУ ПФУ у м. Києві, де було зазначено, що позивачка отримує пенсію за віком, а з огляду на те, що Законом України «Про державну службу» не передбачено проведення перерахунку призначених пенсій держслужбовцям, ОСОБА_1 відмовлено у перерахунку пенсії по заробітній платі.

Позивачка вказує, що така відмова є незаконною, оскільки Законом України «Про державну службу» № 889-VIII визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про державну службу» № 3723-XII, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу; відповідно до п. п. 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців; для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців; отже за наявності в особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, як мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Пащенку К.С.

18.12.2020 ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва було відкрито провадження в адміністративній справі № 640/31044/20 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

19.01.2021 до Окружного адміністративного суду м. Києва від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, у якому він заперечує проти задоволення позовних вимог з огляду на наступне. ОСОБА_1 звернулась до веб-порталу із заявою про перерахунок пенсії у зв`язку з підвищенням заробітної плати державним службовцям; ГУ ПФУ в м. Києві листом від 13.11.2020 відмовило позивачці у здійсненні перерахунку пенсії, оскільки 01.05.2016 набрав чинності Закон України «Про державну службу» № 889-VIII, який не передбачає проведення перерахунку пенсії державним службовцям, а отже немає підстав перераховувати пенсію позивачці; відповідно до ст. 37-1 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII умови та порядок перерахунку призначених пенсій державним службовцям визначаються Кабінетом Міністрів України; пунктом 4 постанови КМУ від 31.05.2000 № 865 було передбачено, що перерахунок пенсії проводився виходячи із заробітної плати, яку одержує працюючий державний службовець на відповідній посаді, з якої призначено пенсію; відповідно до постанови КМУ від 09.12.2015 № 1013 відбулося підвищення заробітної плати працюючим державним службовцям (проведено з 01.12.2015); проте, п. 2 постанови КМУ від 09.12.2015 № 1013 виключено п. 4 постанови КМУ від 31.05.2000 № 865; таким чином, на час звернення позивача до відповідача із заявою про перерахунок пенсії внесено зміни, які набрали чинності 01.012015, в статтю 37-1 Закону України «Про державну службу», що регулює порядок і умови перерахунку пенсії державних службовців та фактично анульовано норми законодавства, які визначали право особи на перерахунок призначеної пенсії у зв`язку з підвищенням заробітної плати за відповідною посадою та підстави для такого перерахунку.

Також відповідач підкреслив і те, що форма довідки № 01/01-27/1177 від 05.10.2020 не відповідає затвердженим формам, оскільки форма довідки для здійснення перерахунку пенсії непрацюючого пенсіонера відсутня.

03.02.2021 до Окружного адміністративного суду м. Києва від позивачки надійшла відповідь на відзив, у якій вона зазначає, що довідка отримана належним чином, а право позивачки на перерахунок пенсії грубо порушене.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві з 24.11.2003 та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» № 889-VIII.

Згідно матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 має стаж держслужбовця 10 років 3 місяці 25 днів.

27.11.2017 ОСОБА_1 звернулась до ГУ ПФУ у м. Києві із заявою про перерахунок пенсії за віком згідно Закону України «Про державну службу» у зв`язку з переведенням до категорії непрацюючих пенсіонерів.

З розпорядження № 835207 від 07.02.2018 вбачається, що загальний розмір пенсії ОСОБА_1 склав 5 063,04 грн. Пенсія виплачується по шифру 130 як державному службовцю відповідно до Закону України «Про державну службу».

В подальшому 02.02.2018 ОСОБА_1 звернулась до ГУ ПФУ у м. Києві із заявою про перехід на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

02.04.2018 листом ГУ ПФУ в м. Києві № 17344/05 ОСОБА_1 повідомлено про те, що в переведенні з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» згідно заяви від 02.02.2018 відмовляється, оскільки станом на 02.02.2018 розмір пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» становить 5 603,04 грн., а при переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія становитиме 3 970,29 грн.

21.10.2020 ОСОБА_1 звернулась до ГУ ПФУ у м. Києві із заявою № 7119 щодо перерахунку пенсії згідно Закону України «Про державну службу» № 3723-XII.

Листом № 2600-0305-8/162067 від 13.11.2020 ГУ ПФУ у м. Києві повідомило ОСОБА_1 , що вона перебуває на обліку в ГУ ПФУ у м. Києві та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» № 889-VIII в редакції Закону від 10.12.2015. Законом України «Про державну службу» № 889-VIII не передбачено проведення перерахунку призначених пенсій державних службовців, отже здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки від 05.10.2020 № 01/01-27/1177 неможливо.

Не погоджуючись із зазначеним підходом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві до перерахунку пенсії, позивачка звернулася з позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел регламентуються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

За приписами ч. 1 ст. 10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

З матеріалів справи вбачається, що 21.10.2020 ОСОБА_1 звернулась до ГУ ПФУ у м. Києві із заявою № 7119 щодо перерахунку пенсії згідно Закону України «Про державну службу» № 3723-XII.

Так, 01.05.2016 набрав чинності Закон України «Про державну службу» № 889-VIII, пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень якого встановлено визнати таким, що втратив чинність, Закон України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Отже, до 01.06.2016 діяло законодавство у сфері державної служби, яке передбачало право державного службовця на призначення пенсії на умовах, визначених ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-VIII, а з 01.06.2016 ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-VIII зберегла свою чинність тільки для осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» № 889-VIII.

За приписами ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-VIII на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до п. п. 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, за наявності в особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Водночас, для осіб, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, статтею 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ передбачено додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.

Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених ч. 1 ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» № 889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 15.08.2019 у справі № 676/6166/17 (адміністративне провадження № К/9901/24281/18), від 04.04.2018 у справі № 822/524/18 (провадження № Пз/9901/23/18).

Так, у матеріалах пенсійної справи ОСОБА_1 наявна довідка № 063-441к від 23.09.2016, згідно якої ОСОБА_1 працює на посаді у Департаменті освіти і науки, молоді та спорту виконавчого комітету КМР (КМДА) з 16.10.2012 по 23.09.2016 та не є державним службовцем.

Отже, для кваліфікації ОСОБА_1 як особи, яка має право на пенсію відповідно до п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» № 889-VIII та ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ, вона повинна станом на 01.05.2016 мати стаж державної служби 10 років і більше та займати станом на цю дату посаду державної служби.

Натомість, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 станом на 01.05.2016 мала необхідний стаж державної служби (більше 10 років), проте станом на цей день не займала посаду державної служби.

Також право на пенсію відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ мають особи, які мають стаж державної служби 20 років незалежно від того, чи працювали вони станом на 01.05.2016 на державній службі.

Верховний Суд у постанові від 03.07.2018 у справі № 569/350/17 (адміністративне провадження № К/9901/32146/18) дійшов висновку, що незалежно від того, чи працювала особа станом на день набрання чинності Закону України «Про державну службу» № 889-VIII на державній службі, за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу держслужби, така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ, але за певної додаткової умови - у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

У постанові від 13.02.2019 по зразковій справі № 822/524/18 (Пз/9901/23/18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що обов`язковою умовою для збереження в особи права на призначення пенсії є дотримання сукупності вимог, а саме: щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби. Водночас право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII пов`язане лише зі стажем роботи особи на посаді державного службовця, визначеним пунктами 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» № 889-VIII. Жодних додаткових умов для призначення такої пенсії не встановлено.

Також в контексті дослідження правомірності відмови ГУ ПФУ у м. Києві щодо перерахунку пенсії позивачки варто зазначити і таке.

21.10.2020 ОСОБА_1 звернулась до ГУ ПФУ у м. Києві із заявою № 7119 щодо перерахунку пенсії згідно Закону України «Про державну службу» № 3723-XII. До вказаної заяви вона додала лист № 01/01-27/1177 від 05.10.2020, у якому надано інформацію про складові заробітної плати начальника самостійного відділу.

Відповідно до пунктів 2, 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу», пунктів 9, 10 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 № 280, та пункту 5 Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 № 622, правління Пенсійного фонду України постановою від 17.01.2017 № 1-3 «Про форми довідок про заробітну плату для призначення пенсії державним службовцям» затвердило форму довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби

Суд акцентує увагу на тому, що лист № 01/01-27/1177 від 05.10.2020 не є належно оформленою довідкою відповідно до пунктів 2, 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» та постанови правління Пенсійного фонду України постановою від 17.01.2017 № 1-3 «Про форми довідок про заробітну плату для призначення пенсії державним службовцям», а отже не може слугувати підставою для перерахунку пенсії позивачки.

До того ж, суд підкреслює, що ОСОБА_1 отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» № 889-VIII.

Натомість у заяві від 21.10.2020 просить здійснити перерахунок пенсії згідно Закону України «Про державну службу» № 3723-XII.

ГУ ПФУ в м. Києві, оформлюючи рішення № 2600-0305-8/162067 від 13.11.2020, зазначив, що ОСОБА_1 відмовлено у перерахунку пенсії.

Проте, суд не може погодитися з такими твердженнями відповідача, оскільки ГУ ПФУ в м. Києві вирішило питання про перерахунок пенсії позивачки на підставі Закону України «Про державну службу» № 3723-XII (ст. 37 Закону), у той час, коли позивачка отримує пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» № 889-VIII.

Відповідно до ч. 3 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Суд примічає, що в матеріалах справи відсутні докази подачі позивачкою заяви про переведення з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» № 889-VIII на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» № 3723-XII.

Відтак, питання здійснення перерахунку пенсії громадянці України ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про державну службу» № 3723-XII (ст. 37 Закону) без вирішення питання про переведення з одного виду пенсії на інший неможливе.

З огляду на викладене, суд вважає відмову № 2600-0305-8/162067 від 13.11.2020 у перерахунку пенсії протиправною та такою, яка підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання ГУ ПФУ в м. Києві здійснити перерахунок пенсії громадянці України ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про державну службу», то задовольнити її у такому вираженні неможливо, оскільки позивачка не переведена на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» № 3723-XII (ст. 37 Закону).

Згідно з ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як роз`яснив Верховний Суд України у п. 3 постанови Пленуму від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення», вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивача неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Керуючись ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вбачає підстави для виходу за межі позовних вимог виключно з метою ефективного захисту прав позивача на вирішення порушеного позивачкою питання.

У зв`язку з цим, суд приходить до переконання про можливість задовольнити позовні вимоги шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.10.2020 б/н (вх. 7119 від 21.10.2020).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами 1 та 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Аналіз наведених норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що завданням судочинства є вирішення судом спору з метою ефективного захисту порушеного права.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19.04.1993 у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

З огляду на все викладене вище та виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається із квитанції № 0.0..1 від 07.12.2020, позивачкою за подачу позову до Окружного адміністративного суду м. Києва сплачено судовий збір у розмірі 1 681,60 грн.

З огляду на те, що суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову, то відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає судовий збір у розмірі 1 681,60 грн.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 9, 72-78, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ідентифікаційний код 42098368), викладене у листі № 2600-0305-8/162067 від 13.11.2020 «Про відмову у перерахунку пенсії».

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ідентифікаційний код 42098368) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) від 19.10.2020 б/н (вх. 7119 від 21.10.2020).

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ідентифікаційний код 42098368) шляхом їх безспірного списання на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) сплачений при поданні позовної заяви судовий збір у розмірі 1 681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60 коп.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко