Справа № 420/8089/20
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2021-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/8089/20

Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е.А.

ухвала суду першої інстанції прийнята у

м. Одеса, 31 травня 2021 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Єщенка О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року у справі № 420/8089/20 (набрало законної сили 26.11.2020р.) позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Було визнано протиправним та скасовано рішення відділу з питань перерахування пенсій №11 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №11 від 06.03.2020 року про відмову у проведенні перерахунку та виплаті ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки Одеського апеляційного суду від 04.03.2020 року №06-21/246/2020 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного грошового утримання судді у відставці.

Визнано протиправним та скасовано рішення управлінням застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №26 від 13.08.2020 року про відмову у проведенні перерахунку та виплаті ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки Одеського апеляційного суду від 04.03.2020 року №06-21/246/2020 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного грошового утримання судді у відставці.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити ОСОБА_1 , як судді у відставці, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно із довідкою Одеського апеляційного суду від 04.03.2020 року №06-21/246/2020, починаючи з 19.02.2020 року, з урахуванням фактично виплачених сум.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 840,80 грн. сплачені за квитанцію №0.0..1 від 25.08.2020 року.

Ухвалою суду від 30.03.2021 року Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зобов`язано подати до Одеського окружного адміністративного суду звіт про виконання судового рішення від 26.10.2020 року по справі №420/8089/20 у 60-ти денний строк з моменту отримання копії ухвали суду.

25.05.2021 року Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало до суду звіт про виконання рішення суду від 26.10.2020 року по справі №420/8089/20 (вх.№26451/21).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 31.05.2021 року суд першої інстанції прийняв звіт Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, місцезнаходження: 65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83) про виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.10.2020 року по справі №420/8089/20.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, встановити відповідачу у даній справі новий строк для подання звіту про виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.10.2020р., зобов`язати відповідача у строк протягом 10 днів з моменту отримання ухвали подати до П`ятого апеляційного адміністративного суду окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення суду першої інстанції у даній справі від 26.10.2020р.

В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що повне і фактичне виконання відповідачем судового рішення у даній справі не відбулось, що підтверджується зокрема й поданим відповідачем Звітом про виконання судового рішення, де вказано, що належні до виплати грошові кошти і досі не сплачені. Відтак, висновок суду першої інстанції про те, що Головним управлінням ПФУ в Одеській області вчинено всі можливі дії, які залежать від нього, дії виконано в межах його компетенції та фактично виконано рішення суду від 26.10.2020р. по справі № 420/8089/20, є неправильним. Посилання відповідача на поставу Правління ПФУ від 26.09.2018р. №20-1 вважає помилковим, оскільки вказана постанова втратила чинність 23.04.2021р. Тобто, на дату подання Звіту про виконання рішення суду та на час прийняття оскаржуваної ухвали, відповідач та суд першої інстанції посилались на нормативно-правовий акт, що втратив чинність. До того ж, апелянт вважає помилковим посилання на постанову КМУ від 16.12.2020р. № 1279, адже вона не регулює спірні правовідносини.

30.06.2021р. за вхід. № 14067/21 відповідачем у справі надано відзив на апеляційну скаргу, у якому орган ПФУ зауважив про необґрунтованість доводів апеляційної скарги та просив відмовити у її задоволенні мотивуючи тим, що позивач у справі фактично не погоджується з тим, що йому не було фактично виплачена заборгованість за період з 19.12.2020р. по 30.11.2020р. у сумі 1089911,60грн. Однак, на думку відповідача, невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатись невиконанням судового рішення без поважних причин. З огляду на те, що Головним управлінням включено нараховані суми щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці до реєстру рішень та постановлено у відповідну чергу на безпосередню виплату, суд першої інстанції при розгляді звіту дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для його прийняття.

02.07.2021р. за вхід. № 14357/21 від представника ОСОБА_1 до суду надійшла заява про стягнення судових витрат, у якій посилаючись на вимоги ст.ст. 132,134,139 КАС України, зазначаючи про понесення при розгляді справи витрат на правничу допомогу у сумі 8000 грн., просить стягнути з відповідача вказані кошти на користь позивачки, а також сплачений судовий збір у сумі 2270,00 грн.

Судова колегія вважає, що у відповідності до ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області, вчинено всі можливі дії, які залежать від нього в межах його компетенції та виконано рішення суду від 26.10.2020 року по справі №420/8089/20.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.

Приписами статті 14 КАС України передбачено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з ч.2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз.1 пп.3.2 п.3, абз.2 п.4 мотивувальної частини).

Як встановлено ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював думку в контексті тлумачення статті 6 Конвенції, що без ефективної системи виконання судових рішень існування судової системи позбавлене будь-якого сенсу. Як неодноразово підкреслював Суд, органи державної влади є одним із компонентів держави й інтереси цих органів повинні збігатися з необхідністю належного здійснення правосуддя, кінцевим етапом якого є виконання судового рішення.

Так, у рішенні по справі Горнсбі проти Греції (Hornsby v. Greece) від 19.03.1997, заява №18357/91, Суд зазначив, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина судового процесу для цілей статті 6.

Тобто, правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з положеннями статті 129-1 Конституції України.

Як встановлено до ст.370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Порядок здійснення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах встановлено статтею 382 КАС України, частиною 1 якої передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

В силу приписів ч.ч. 2, 3, 4 ст. 382 КАС України, за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З огляду на зазначене, судом можуть бути вжиті заходи реагування судового контролю за невиконанням судових рішень в адміністративних справах у формі встановлення нового строку для подачі звіту та накладення штрафу на особу відповідальну за виконання рішення суду.

При цьому, для прийняття судом звіту суб`єкта владних повноважень необхідним є встановлення виконання відповідним суб`єктом судового рішення у повному обсязі та у спосіб, визначений таким рішенням.

Як вбачається з наданого звіту, відповідач зазначив, що на виконання рішення суду від 26.10.2020 року по справі №420/8089/20, рішенням Головного управління від 26.11.2020 року №00 ОСОБА_1 проведено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та його розмір з 19.02.2020 склав 174991,50 грн.

Сума доплати за період з 19.02.2020 по 30.11.2020 склала 1089911,60 грн. Інформація про виконання рішення суду по справі №420/8089/20 Головним управлінням внесена до реєстру судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою. Починаючи з грудня 2020 року позивачу нараховується та виплачується щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в сумі 174991,50 грн.

Також відповідачем повідомлено про те, що у зв`язку з набранням чинності постанови Кабінету Міністрів України від 16.12.2020 року №1279 «Деякі питання організації виплати пенсій та грошової допомоги», починаючи з 1 квітня 2021 року фінансування пенсій та інших виплат, які згідно із законодавством проводяться за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством, здійснюється Пенсійним фондом України.

Таким чином, відповідач у справі у поданому звіті вважав, що визначені рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.10.2020р. по справі № 420/8089/20 зобов`язання виконані в порядку встановленому чинним законодавством та в межах повноважень, покладених на Головне управління, та зазначив, що виплата нарахованої пенсії ОСОБА_1 буде здійснена в порядку черговості в межах бюджетних асигнувань та відповідно до фінансування, що здійснюється ПФ України.

При цьому, суд апеляційної інстанції наголошує, що згідно резолютивної частини рішення суду у даній справі, воно підлягало виконанню саме шляхом здійснення відповідачем ОСОБА_1 , як судді у відставці, перерахунку та виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно із довідкою Одеського апеляційного суду від 04.03.2020 року №06-21/246/2020, починаючи з 19.02.2020 року, з урахуванням фактично виплачених сум.

З огляду на викладене, на переконання колегії суддів, не можна вважати фактично виконаним таке рішення шляхом перерахунку пенсії та внесення заборгованості до реєстру судових рішень, адже порядок та спосіб у який таке судове рішення мало бути виконано, встановлений у його резолютивній частині.

Отже, відповідачем не доведено повного та фактичного виконання рішення суду у даній справі, не надано доказів виплати на користь ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно із довідкою Одеського апеляційного суду від 04.03.2020 року №06-21/246/2020, починаючи з 19.02.2020 року, з урахуванням фактично виплачених сум.

Колегією суддів враховується, що фактична невиплата нарахованих пенсійних виплат, з огляду на наведені відповідачем доводи у поданому звіті та відзиві на апеляційну скаргу, зумовлена тим, що виділені бюджетні кошти на виконання судових рішень, боржником в яких є Пенсійний фонд України, спрямовуються на безумовне виконання таких рішень у порядку черговості прийняття.

Однак, у даному випадку не можна вважати судове рішення виконаним відповідачем фактично за встановлених спірних обставин справи, у зв`язку із чим, колегія суддів вважає передчасним висновок суду першої інстанції про можливість прийняття звіту ГУ ПФУ в Одеській області про виконання рішення суду по справі № 420/8089/20.

Судом апеляційної інстанції також враховується, що Верховний Суд у постанові від 31.10.2018 року у справі №704/1547/17 сформулював правову позицію, що за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту можна, зокрема, встановити новий строк подання звіту. Тобто, суд вправі вжити заходів реагування судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах у формі встановлення нового строку для подачі звіту. Для підтвердження мотивації такого підходу потрібно керуватися абзацом першим підпункту 3.2 пункту 3, абзацом другим пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.06.2009 року №16-рп/2009, де зазначено, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини, а виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

З урахуванням наведеного, а також зважаючи на те, що матеріалами справи хоч і підтверджується вчинення ГУ ПФУ в Одеській області дій, спрямованих на виконання судового рішення у цій справі, однак фактично рішення суду у спосіб визначений у його резолютивній частині у повному обсязі, підстави для прийняття Звіту органу ПФУ у суду першої інстанції були відсутні.

За вказаного, апеляційний суд прийшов висновку про наявність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та встановлення відповідачу нового строку для подання звіту про виконання рішення суду у цій справі.

В свою чергу вимога щодо подання такого звіту органом ПФУ до суду апеляційної інстанції задоволенню не підлягає, з огляду на приписи ст. 383 КАС України. Відтак, у новий встановлений строк такий звіт має бути поданий саме до Одеського окружного адміністративного суду.

З приводу заяви про стягнення судових витрат колегія суддів зазначає наступне.

В силу приписів ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно квитанції №ПН1705 від 08.06.2021р. АБ «Південний» за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у сумі 2270 грн., який підлягає відшкодуванню за рахунок суб`єкта владних повноважень при задоволенні скарги, на підставі вказаних норм чинного законодавства.

Вимогами ч. 1 ст.139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Частинами 4, 5 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В свою чергу, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року справа №826/856/18.

Судова колегія звертає увагу на те, що адвокатська діяльність, у відповідності до вимог ст.26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» №5076-VI від 05 липня 2012 року (надалі - Закон України №5076-VI), здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України № 5076-VI).

Відповідно до ст. 30 Закону України № 5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Тобто, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Без сумніву, суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

При цьому, для відшкодування за рахунок відповідача усієї погодженої сторонами суми гонорару, на переконання колегії суддів, має бути встановлено, що позов позивача підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Закону № 5076-VI.

Виходячи з наведеного, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Водночас, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналізом змісту рішень Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Баришевський проти України» від 26.02.2015, заява № 71660/11 (п.95), «Гімайдуліна та інші проти України від 10.12.2009 року ( п.п.34-36) , «Двойних проти України» від 12.10.2006 року, заява 72277/01 (п.80), «Меріт проти України» від 30.03.2004 року (п.88), Суд слідує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Як передбачено ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката обмежений їх співмірністю із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно поданої представником позивача заяви, судом апеляційної інстанції встановлено, що на підтвердження понесення судових витрат на правничу допомогу представником позивача надано договір № 25 про надання правової допомоги від 09.03.2021 року, укладений між адвокатом Гербеєм Андрієм Анатолійовичем та ОСОБА_1 09.03.2021 року, за яким було узгоджено орієнтовний перелік та вартість послуг, що зобов`язується надати адвокат апелянту (позивачу по справі); орієнтовний перелік та вартість послуг (додаток №1 до договору); акт виконаних робіт від 07.06.2021р. та рахунок-фактура на оплату послуг.

Відповідно до п. 4 вказаного договору № 25 про надання правової допомоги від 09.03.2021 року, гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені Сторонами та визначається в Додатку 1 до цього Договору. Факт наданих послуг підтверджується актом наданих послуг, який оформлюється у вигляді додатку 2 до цього договору. Підставою для сплати гонорару є рахунок-фактура. Який оформлюється у вигляді Додатку 3 до цього Договору. Клієнт сплачує гонорар у день підписання Додатку 2, або отримання рахунку-фактури, тощо.

До складу витрат на оплату правничої допомоги відповідно до орієнтовного переліку та вартості послуг, що зобов`язується надати адвокат (Додаток 1 від 04.06.2021р.) включено: - правовий аналіз рішення суду першої інстанції 1000 грн.; складання апеляційної скарги та її направлення до П`ятого апеляційного адміністративного суду в інтересах Клієнта 7000 грн.; участь у судових засіданнях 1500 грн.; інші види робіт (які неможливо передбачити на час складання переліку) за домовленістю, але не менше 500 грн. за одну годину витраченого часу для їх складання.

Згідно акту виконаних робіт від 07.06.2021р., фактично отримані від адвоката послуги позивачем у цій справі включають: правовий аналіз рішення суду першої інстанції 1000 грн. (дві години), складання та направлення до апеляційного суду апеляційної скарги 7000 грн. (14 годин).

Таким чином, позивачка просить відшкодувати на її користь понесені витрати на правничу допомогу у загальному розмірі 8000 грн.

Однак, апеляційний суд зазначає, що наявні у матеріалах справи договір про надання правової допомоги та розрахунок не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та складності виконаної адвокатом роботи, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат на надання правничої допомоги та стягнути з відповідача на користь позивача 2000,00 гривень на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційний суд також бере до уваги норму ст. 134 КАС України та правовий висновок Верховного Суду з приводу того, що для вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація сторін, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин (постанова Верховного Суду від 02.10.2019 року, справа №815/1479/18, додаткова постанова Верховного Суду від 05.09.2019 року, справа № 826/841/17).

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20 червня 2019 року по справі № 821/440/17 та від 17 вересня 2019 року по справі № 810/3806/18.

Отже, враховуючи надані до суду докази, суд апеляційної інстанції вважає, що стягненню з Головного управління ПФУ в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань витрат за надання правничої допомоги адвокатом, понесених позивачем під час розгляду даної справи, підлягає сума у розмірі 2000 грн.

Інші доводи та докази є несуттєвими.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

В свою чергу в силу вимог ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи все викладене вище, колегія суддів дійшла висновку що судом першої інстанції приймаючи оскаржувану ухвалу було порушено норми права, що призвело до передчасних висновків про наявність підстав для прийняття звіту пенсійного органу про виконання рішення суду у цій справі, у зв`язку із чим така ухвала підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у прийнятті звіту органу ПФУ та встановленням нового строку для подання звіту про виконання рішення суду.

Керуючись ст. ст. 139, 308, 311, 315-317, 321-322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року про прийняття звіту про виконання рішення суду скасувати.

Відмовити у прийнятті звіту Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.10.2020р. по справі № 420/8089/20 (№ 1500-0403-7/62622 від 19.05.2021р.).

Встановити новий строк для подачі до суду звіту про виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.10.2020 року у справі №420/8089/20 та зобов`язати Головне управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області подати до Одеського окружного адміністративного суду звіт про виконання судового рішення протягом десяти днів з дня отримання постанови суду апеляційної інстанції.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судові витрати у загальному розмірі 4 270,00 (чотири тисячі двісті сімдесят) гривень (з яких 2270,00 грн. судовий збір та 2000,00 грн. витрати на правничу допомогу).

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Димерлій О.О. Єщенко О.В.