Справа № 240/2394/21
Суддя: Горовенко Анна Василівна
Дата ухвалення: 2021-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2021 року м. Житомир

справа № 240/2394/21

категорія 112010200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Горовенко А.В.,

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні суду за адресою: 10014, місто Житомир, вул. Мала Бердичівська, 23, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому просить:

- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо не зарахування до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років період роботи з 10.07.2001 по 07.04.2004 на посаді фельдшера-лаборанта лікувально-діагностичного відділення Державного комунального обласного дитячого лікувально-санаторного центру радіаційного захисту для дорослих м.Житомира; періоди роботи, що зараховуються у подвійному розмірі: з 08.04.2004 по 05.12.2004; з 16.08.2007 по 15.10.2007; з 17.11.2007 по 20.10.2008; з 21.11.2008 по 11.02.2013; 15.12.2015 по 10.05.2016; 11.06.2016 по 30.06.2020 на посаді лаборанта клініко-діагностичної лабораторії Обласного діагностичного протитуберкульозного санаторію "Лісовий берег" та відмову у призначенні пенсії відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років період роботи з 10.07.2001 по 07.04.2004 на посаді фельдшера-лаборанта лікувально-діагностичного відділення Державного комунального обласного дитячого лікувально-санаторного центру радіаційного захисту для дорослих м.Житомира; періоди роботи, що зараховуються у подвійному розмірі; з 08.04.2004 по 05.12.2004; з 16.08.2007 по 15.10.2007; з 17.11.2007 по 20.10.2008; з 21.11.2008 по 11.02.2013; 15.12.2015 по 10.05.2016; 11.06.2016 по 30.06.2020 на посаді лаборанта клініко-діагностичної лабораторії Обласного діагностичного протитуберкульозного санаторію "Лісовий берег" та призначити і виплачувати пенсію за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з моменту звернення з заявою про призначення пенсії, а саме з 04.09.2020.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 04.09.2020 звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугою років відповідно до ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Однак, відповідачам відмовлено у призначенні пенсії з підстав не зарахування до спеціального стажу періоду роботи з 10.07.2001 по 07.04.2004 на посаді фельдшера-лаборанта лікувально-діагностичного відділення Державного комунального обласного дитячого лікувально-санаторного центру радіаційного захисту для дорослих м.Житомира та у подвійному розмірі періоди роботи з 08.04.2004 по 05.12.2004; з 16.08.2007 по 15.10.2007; з 17.11.2007 по 20.10.2008; з 21.11.2008 по 11.02.2013; 15.12.2015 по 10.05.2016; 11.06.2016 по 30.06.2020 на посаді лаборанта клініко-діагностичної лабораторії Обласного діагностичного протитуберкульозного санаторію "Лісовий берег". Позивач вважає, що Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області діяло всупереч вимогам чинного законодавства, та стверджує про своє право на зарахування стажу у подвійному розмірі.

Відповідно до ухвали Житомирського окружного адміністративного суду від 23.02.2021 провадження у справі відкрито. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач у строк, встановлений ч.1ст.261 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), зазначений в ухвалі про відкриття провадження у справі надіслав до суду відзив на позовну заяву (за вх.№16323/21).

У відзиві на позовну заяву відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість. Зазначає, що до спеціального стажу не зараховано період роботи з 10.07.2001 по 07.04.2004 на посаді фельдшера-лаборанта лікувально-діагностичного відділення Державного комунального обласного дитячого лікувально-санаторного центру радіаційного захисту для дорослих м.Житомира, оскільки установа не передбачена Переліком закладів охорони здоров"я, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.263 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 04.09.2020 звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років Закону України "Про пенсійне забезпечення" (а.с. 52).

Листом від 28.09.2020 №0600-0329-8/52174 Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повідомило позивача про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту 2-1 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнобов"язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням вимог пункту "е" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", з підстав відсутності необхідного спеціального стажу - 26 років 6 місяців.

Зазначено, що до вислуги років та стажу роботи, який обчислено відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зараховано періоди трудової діяльності позивача: з 08.04.2004 по 17.06.2004; з 01.10.2004 по 31.10.2004; з 17.08.2007 по 14.10.2007; з 17.11.2007 по 19.10.2008; з 21.11.2008 по 31.10.2012; з 16.12.2015 по 09.05.2016; з 11.06.2016 по 15.01.2017; з 18.01.2017 по 18.05.2017; з 20.05.2017 по 10.10.2017.

Також вказано, зокрема, що період роботи позивача з 10.07.2001 по 07.04.2004 на посаді фельдшера-лаборанта лікувально-діагностичного відділення Державного комунального обласного дитячого лікувально-санаторного центру радіаційного захисту для дорослих м.Житомира, не зараховано до спеціального стажу оскільки установа не передбачена Переліком закладів установ охорони здоров`я, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугою років.

Зазначено, що страховий стає роботи становить 22 роки 11 місяців 03 дні, в тому числі стаж роботи за вислугу років станом на 10.10.2017 становить 19 років 10 місяців 20 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років (а.с.21-21 зворот).

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-ІV (далі - Закон України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування") особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Згідно з п.2-1 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування" особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

В свою чергу пунктом "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ) передбачено, що право на пенсію мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців.

У свою чергу, пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-XII (у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII від 02.03.2015 та Законом №901-VIII від 23.12.2015) було визначено, що право на пенсію за вислугу років мали працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Відтак, змінами, внесеними №213-VIII від 02.03.2015 до положень Закону №1788-XII підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктом «е» статті 55 Закону 1788-XII, а Законом №901-VIII від 23.12.2015 встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт «е» статті 55 Закону №1788-XII) за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Водночас, суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України №2-р/2019 від 04.06.2019 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

Конституційний Суд України у своєму рішенні вказав, зокрема, що положення статті 55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 911-VI у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 55 років для осіб, зазначених у пункті «е» статті 55 Закону № 1788-XII, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України. Також, зазначив, що положення статті 55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Суд звертає увагу, що після прийняття Закону №213-VIII від 02.03.2015 та Закону № 901-VIII від 23.12.2015 до Закону №1788-XII неодноразово вносилися зміни, однак такі зміни не стосувалися призначення пенсії за вислугу років окремим категорія працівників галузей народного господарства, які мають право на пенсію за вислугу років згідно статті 55 Закону № 1788-XII.

З урахуванням рішення Конституційного Суду України № 2-р/2019 від 04.06.2019 року, суд вважає, що з 04.06.2019 відновила дію редакція статті 55 Закону №1788-XII, яка була чинною до 01.04.2015 року (у редакції до внесення змін Законом №213-VIII від 02.03.2015 р. та Законом № 901-VIII від 23.12.2015 р.).

Отже, з моменту ухвалення рішення Конституційним Судом України № 2-р/2019 від 04.06.2019 року, відновлено право позивача на призначення пенсії за вислугою років як працівнику охорони здоров"я при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Суд зазначає, що відповідачем при розгляді заяви позивача про призначення пенсії не враховано той факт, що з моменту ухвалення рішення Конституційним Судом України № 2-р/2019 від 04.06.2019 відбулися зміни в правовому регулюванні питання призначення окремим категорія працівників галузей народного господарства пенсії за вислугою років згідно статті 55 № 1788-XII, в тому числі і працівникам охорони здоров"я.

Матеріали справи свідчать, що до спеціального стажу відповідачем не зараховано період роботи ОСОБА_1 з 10.07.2001 по 07.04.2004 на посаді фельдшера-лаборанта лікувально-діагностичного відділення Державного комунального обласного дитячого лікувально-санаторного центру радіаційного захисту для дорослих м.Житомира, оскільки установа не передбачена Переліком закладів охорони здоров"я, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Суд зазначає, що відповідно до змісту пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) слідує, що законодавець уповноважив Кабінет Міністрів України визначати перелік робіт, посад у закладах й установах охорони здоров`я, виконання яких зараховується до спеціального стажу, необхідного для набуття права на призначання пенсії за вислугу років за пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 (далі - Перелік № 909).

У розділі 2 «Охорона здоров`я» Переліку № 909 визначено, що робота на посадах лікарів та середнього медичного персоналу у санаторно-курортних закладах дає право на пенсію за вислугу років.

У примітці №2 до вказаного Переліку №909 зазначено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

З метою забезпечення державної політики щодо створення та функціонування закладів охорони здоров`я і заняття медичною і фармацевтичною діяльністю, наказом Міністерства охорони здоров"я України №385 затверджено Перелік закладів охорони здоров`я, відповідно до якого до закладів охорони здоров`я належать, зокрема, лікувально-профілактичні заклади, у тому числі санаторно-курортні заклади, до яких віднесено санаторії-профілакторії.

Відповідно до записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 в період з 10.07.2001 по 07.04.2004 працювала в Державному комунальному обласному дитячому лікувально-санаторному центрі радіаційного захисту на посаді фельдшера - лаборанта лікувально-діагностичного відділення, вказане також підтверджується архівними довідками Комунальної установи «Трудовий архів м.Житомира» №01-19/734-К від 05.08.2020 та №01-19/736-К від 05.08.2020 (а.с. 12-13, 17 та 17 зворот).

Суд звертає увагу, що у спірних правовідносинах посада позивача чітко не передбачена Переліком №909, проте характер та суть виконуваної позивачем роботи свідчить про те, що на займаній посаді лабораната лікувально-діагностичного відділення позивач була працівником охорони здоров`я.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що відповідно до змісту положень Закон України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», законодавцем не ставиться віднесення закладів до закладів охорони здоров`я у залежність від визначення форми їх власності, як і Перелік №909 не ставить право на зарахування стажу, який дає право на пенсію за вислугою років, у залежність від форми власності закладу охорони здоров`я, визначеного цим Переліком.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи позивача є трудова книжка.

Зважаючи на встановлені обставини справи, суд вважає безпідставним незарахування відповідачем до стажу, який дає право позивачу на пенсію за вислугу років, періоду роботи з 10.07.2001 по 07.04.2004 на посаді фельдшера - лаборанта лікувально-діагностичного відділення Державного комунального обласного дитячого лікувально-санаторного центру радіаційного захисту.

Щодо позовних вимог про зарахування періоду роботи позивача на посаді лаборанта клініко-діагностичної лабораторії Обласного діагностичного протитуберкульозного санаторію «Лісовий берег» у подвійному розмірі, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Матеріали справи свідчать, що згідно з поданих позивачем документів до вислуги років та стажу роботи зараховано періоди трудової діяльності позивача з 08.04.2004 по 17.06.2004; з 01.10.2004 по 31.10.2004; з 17.08.2007 по 14.10.2007; з 17.11.2007 по 19.10.2008; з 21.11.2008 по 31.10.2012; з 16.12.2015 по 09.05.2016; з 11.06.2016 по 15.01.2017; з 18.01.2017 по 18.05.2017; з 20.05.2017 по 10.10.2017 та з 11.10.2017 по 30.06.2020, в одинарному розмірі (а.с.19-19 зворот, 42-43).

Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За правилами, встановленими ч.2 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною 3 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч.4 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Однак, нормами пункту 16 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

З огляду на системний аналіз зазначених норм, суд дійшов висновку, що Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" не передбачає обмежень щодо застосування статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" під час обчислення пільгового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах, а сама редакція статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" є чинною на теперішній час.

Стаття 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" також не скасовує та не зупиняє дію статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верхового Суду від 04 грудня 2019 року, у справі №689/872/17 та від 27 лютого 2020 року, у справі №462/1713/17, які в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України повинні враховуватися судом.

Відповідно до ст.22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 1 Закону України «Про боротьбу із захворюванням на туберкульоз» визначено, що протитуберкульозні заклади - спеціалізовані заклади охорони здоров`я, що здійснюють діагностику туберкульозу та надають лікувально-профілактичну (стаціонарну та амбулаторну) допомогу хворим на туберкульоз (протитуберкульозні диспансери, лікарні, відділення, кабінети, науково-дослідні інститути, денні стаціонари, санаторії тощо).

Відповідно до роз`яснень МОЗ України № 05.03-18-54/973 від 27 січня 2010 року вбачається що «інфекційний заклад (відділення)» - це заклад (відділення), де надають медичну допомогу - хворим на інфекційні хвороби або працюють з матеріалом, який містить дії потенційно інфікований збудниками інфекційних хвороб.

Відповідно до роз`яснень Міністерства охорони здоров`я від 15 березня 2004 року № 17-02-08/153, робота, зокрема, у туберкульозних санаторіях вважається роботою у інфекційних закладах (відділеннях).

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.07.2009 року № 514, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 09 вересня 2009 року за №842/16858, затверджено Перелік протитуберкульозних закладів, у відповідності до п. 1.2 якого до таких закладів віднесено санаторно-курортні заклади: санаторій (протитуберкульозний, туберкульозний, спеціалізований, спеціальний, у т.ч. дитячий).

Зважаючи на викладене, Обласний діагностичний протитуберкульозний санаторій «Лісовий берег», в контексті ст. 1 Закону України «Про боротьбу із захворюванням на туберкульоз», здійснює діагностику туберкульозу та надає лікувально-профілактичну допомогу хворим на туберкульоз, тобто є протитуберкульозним закладом.

Відповідно до записів у трудові книжці серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 , з 08.04.2004 по 30.06.2020 працювала в Обласному дитячому протитуберкульозному санаторії «Лісовий берег» на посаді лаборанта клініко-діагностичної лабораторії (а.с. 12-13).

Окрім того, згідно з довідками Комунального некомерційного підприємства «Обласний дитячий протитуберкульозний санаторій «Лісовий берег» Житомирської обласної ради №267 від 01.09.2020 та №273 від 04.09.2020, аналогічного змісту, ОСОБА_1 з 08.04.2020 по 30.06.2020 працювала в Обласному дитячому протитуберкульозному санаторії «Лісовий берег» на посаді лаборанта клініко-діагностичної лабораторії, також вказано, що стаж складає - 32 роки 6 місяців 4 дні, що дає право на пенсію за вислугу років.

Окрім того, у зазначених довідках міститься інформація, що ОСОБА_1 в період:

- з 11.02.2013 по 15.12.2015 перебувала у відпустці до догляду за дитиною до досягнення 3-х років;

- з 16.01.2017 по 17.01.2017, 19.05.2017, 21.09.2018, 12.11.2018, 20.01.2020 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати;

- з 15.10.2007 по 16.11.2007, з 20.10.2008 по 20.11.2008, з 10.05.2016 по 10.06.2016 перебувала на курсах підвищення кваліфікації (а.с. 22, 23 зворот).

Відповідно до витягу з наказу Обласного дитячого протитуберкульозного санаторію «Лісовий берег» ОСОБА_1 в період з 05.12.2004 по 16.08.2007 надано частково оплачувану відпустку по догляду за дитиною до 3-х років (а.с.15).

Однак, як свідчать матеріали справи, період роботи позивача з 08.04.2004 по 17.06.2004; з 01.10.2004 по 31.10.2004; з 17.08.2007 по 14.10.2007; з 17.11.2007 по 19.10.2008; з 21.11.2008 по 31.10.2012; з 16.12.2015 по 09.05.2016; з 11.06.2016 по 15.01.2017; з 18.01.2017 по 18.05.2017; з 20.05.2017 по 10.10.2017 та з 11.10.2017 по 30.06.2020 не зараховано в одинарному розмірі на супротив положенням ст.60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (а.с.42-43).

Згідно з п.3 ст. 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у разі якщо застрахована особа після призначення пенсії продовжувала працювати, то провадиться перерахунок пенсії з врахуванням страхового стажу після призначення пенсії.

З урахуванням вказаного, позивач не може бути позбавлений права на достойне пенсійне забезпечення, яке йому належить, та не отримане ним з вини суб"єкта владних повноважень - органу Пенсійного фонду України.

Суд звертає увагу на те, що конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачені статтями1,3, частиною другою статті6,8, частиною другою статті 19, 22, 23 Конституції України, набуте у сфері пенсійного забезпечення, не може бути скасоване, звужене або обмежене.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 11.10.2005 №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) зазначено, що зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість підстав для зарахування у подвійному розмірі відповідно до положень ст.60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи ОСОБА_1 період роботи в Обласному дитячому протитуберкульозному санаторію «Лісовий берег» на посаді лаборанта клініко-діагностичної лабораторії, а саме: з 08.04.2004 по 04.12.2004; з 17.08.2007 по 14.10.2007; з 17.11.2007 по 19.10.2008; з 21.11.2008 по 10.02.2013; з 16.12.2015 по 09.05.2016; з 11.06.2016 по 30.06.2020 (з відрахуванням днів відпустки без збереження заробітної плати).

Суд вказує, що зарахуванню у подвійному розмірі відповідно до положень ст.60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" підлягають періоди з відрахуванням: днів відпустки по догляду за дитиною до досягнення дитиною 3-річного віку; періоду перебування позивача на курсах підвищення кваліфікації відповідно до наказів установи та днів відпустки без збереження заробітної плати (а.с. 22, 23 зворот).

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Христов проти України" (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04, рішення від 19.02.2009 року, п. 33) повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Підсумовуючи наведене, позивачем надано докази, які не спростовані відповідачем, про те, що вона має право на призначення пенсії за вислугою років відповідно до п. "е" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", інших підстав відмови у призначенні пенсії за вислугою років відповідачем не зазначено.

Суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

З метою належного способу захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне зобов"язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" період роботи позивача з 10.07.2001 по 07.04.2004 на посаді фельдшера - лаборанта лікувально-діагностичного відділення Державного комунального обласного дитячого лікувально-санаторного центру радіаційного захисту; у подвійному розмірі відповідно до положень ст.60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" період роботи в Обласному дитячому протитуберкульозному санаторію «Лісовий берег» на посаді лаборанта клініко-діагностичної лабораторії, а саме: з 08.04.2004 по 04.12.2004; з 17.08.2007 по 14.10.2007; з 17.11.2007 по 19.10.2008; з 21.11.2008 по 10.02.2013; з 16.12.2015 по 09.05.2016; з 11.06.2016 по 30.06.2020 (з відрахуванням днів відпустки без збереження заробітної плати) та призначити і виплачувати позивачу пенсію за вислугу років відповідно пункту "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 04.09.2020 (з дня звернення із заявою про призначення пенсії).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на викладене позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Щодо стягнення на користь позивача понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн, суд зазначає наступне.

Згідно з частинами першою третьою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною четвертоюст.134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6статті 134 КАС України).

Частиною 7статті 134 КАС України передбачено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VIгонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року (справа №810/3806/18, справа №810/2816/18, справа №810/3806/18), від 22 листопада 2019 року (справа №810/1502/18).

Як свідчать матеріали справи, між позивачем і адвокатом бюро "Соломонюк та партнери" укладено Договір про надання правничої допомоги №0712 від 07.12.2020, відповідно до якого сторони обумовили, що адвокатське бюро приймає на себе зобов"язання надати юридичну допомогу в обсязі та на умовах передбачених даним Договором (а.с.25-27).

Відповідно до Акту наданих послуг від 09.02.2021 адвокатським бюро "Соломонюк та партнери" надано ОСОБА_1 наступні юридичні послуги згідно договором від 07.12.2020:

- складання проекту позовної заяви - 5000,00 грн (а.с.29).

На підтвердження оплати вищевказаних послуг у розмірі 5000 грн, позивачем надано до суду квитанцію про сплату/отримання гонорару від 09.02.2021 (а.с.30).

Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивачем понесено витрати на правничу допомогу в сумі розміром 5000 грн.

Проте, суд акцентує увагу на тому, що при вирішення витання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу судне зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг та умовами договору.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим, суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Також, при визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вказана позицій узгоджується з висновками Верховного суду у постанові від 22.12.2020 у справі № 520/8489/19.

Окрім того, відповідно до статті 12 КАС України дана категорія справи відноситься до незначної складності.

Беручи до уваги зміст виконаних робіт (наданих послуг), суд вважає, що витрати на правничу допомогу за такі послуги є неспівмірними та завищеними, оскільки попереднє опрацювання матеріалів, опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні відносини не вимагало значних зусиль адвоката, оскільки дана адміністративна справа відноситься до справ незначної складності.

Суд зазначає, що за результатами розгляду справи по суті заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, що в свою чергу є взаємозалежними підставами для зменшення розміру судових витрат.

Отже, оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи, враховуючи предмет спору, конкретні обставини справи, суть наданих послуг, суд вважає, що заявлений до відшкодування їх розмір (5000 грн) є надмірним.

На думку суду, аналіз фактичних обставин справи, збір доказів та узгодження правової позиції не має безпосереднього впливу на результат та входить до процесу складення позовної заяви. Саме тому, виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою і п`ятою статті 134 та частиною дев`ятою статті 139 КАС України, суд вважає за необхідне зменшити витрати на правничу допомогу які підлягають стягненню з відповідача до 2000,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись статтями 6-9, 32, 77, 90, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідн. номер НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул.О.Ольжича, 7, Житомир, 10003, ) про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо не зарахування до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 відповідно до пункту "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення": період роботи з 10.07.2001 по 07.04.2004 на посаді фельдшера-лаборанта лікувально-діагностичного відділення Державного комунального обласного дитячого лікувально-санаторного центру радіаційного захисту; у подвійному розмірі відповідно до положень ст.60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" період роботи в Обласному дитячому протитуберкульозному санаторії «Лісовий берег» на посаді лаборанта клініко-діагностичної лабораторії, а саме: з 08.04.2004 по 04.12.2004; з 17.08.2007 по 14.10.2007; з 17.11.2007 по 19.10.2008; з 21.11.2008 по 10.02.2013; з 16.12.2015 по 09.05.2016; з 11.06.2016 по 30.06.2020 (з відрахуванням днів відпустки без збереження заробітної плати).

Зобов"язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 відповідно до пункту "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення": період роботи з 10.07.2001 по 07.04.2004 на посаді фельдшера-лаборанта лікувально-діагностичного відділення Державного комунального обласного дитячого лікувально-санаторного центру радіаційного захисту; у подвійному розмірі відповідно до положень ст.60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" період роботи в Обласному дитячому протитуберкульозному санаторії «Лісовий берег» на посаді лаборанта клініко-діагностичної лабораторії, а саме: з 08.04.2004 по 04.12.2004; з 17.08.2007 по 14.10.2007; з 17.11.2007 по 19.10.2008; з 21.11.2008 по 10.02.2013; з 16.12.2015 по 09.05.2016; з 11.06.2016 по 30.06.2020 (з відрахуванням днів відпустки без збереження заробітної плати) та призначити і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно пункту "е" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", починаючи з 04.09.2020.

У задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі розміром 454 (чотириста п"ятдесят чотири) грн 00 (нуль) коп та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) грн 00 (нуль) коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено у повному обсязі 02 липня 2021 року.

Суддя А.В. Горовенко