Справа № 320/7174/19
Суддя: Лапій С.М.
Дата ухвалення: 2021-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2021 року № 320/7174/19

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лапій С.М., розглянувши у м. Києві у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом гр. ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області, Національної поліції України про визнання протиправними та скасування наказів, стягнення різниці у грошовому забезпеченні за період виконання нижче оплачуваної роботи,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся гр. ОСОБА_1 з позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог просить:

- визнати протиправним та скасувати пункт 5 наказу Національної поліції України від 16.07.2019 №1340, яким начальника сектора превенції Переяслав-Хмельницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області майора поліції ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до нього дисциплінарне стягнення у виді «звільнення з посади»;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Київській області від 30.07.2019 №359 о/с в частині звільнення майора поліції ОСОБА_1 з посади начальника сектора превенції Переяслав-Хмельницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області та призначення на посаду інспектора водної поліції цього ж відділу.

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області на його користь різницю у середньому грошовому забезпеченні за весь період виконання нижче оплачуваної роботи, починаючи з 01 серпня 2019 року по 14 серпня 2020 року у розмірі 24 233 (двадцять чотири тисячі двісті тридцять три) грн 26 коп.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом Національної поліції України від 16.07.2019 №1340 його притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до нього дисциплінарне стягнення у виді «звільнення з посади» начальника сектору превенції Переяслав-Хмельницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області. На виконання наказу №1340 Головним управлінням НП в Київській області прийнято наказ від 30.07.2019 №359 о/с, яким позивача звільнено з займаної посади з 01.08.2019 та призначено на посаду інспектора водної поліції Переяслав-Хмельницького відділу поліції ГУ НП в Київській області.

Позивач пропрацював на посаді інспектора водної поліції з 01.08.2019 по 14.08.2020 та звільнився на підставі п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу) відповідно до наказу ГУ НП в Київській області від 13.08.2020 №236о/с.

Оскаржувані накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності позивач вважає протиправними і просить їх скасувати з мотивів відсутності складу дисциплінарного проступку в його діях, порушення порядку виконання дисциплінарного стягнення, звільнення з посади під час перебування позивача на лікарняному.

Ухвалами Київського окружного адміністративного суду від 28.12.2019 та від 22.01.2020 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.03.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження .

У зв`язку з тимчасовим відстороненням судді ОСОБА_2 від здійснення правосуддя відповідно до рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 27.11.2020, Засад використання автоматизованої системи документообігу Київського окружного адміністративного суду призначено повторний автоматизований розподіл справи.

За результатами повторного автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Лапію С.М.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.12.2020 справу прийнято до провадження.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.05.2021 закрито підготовче провадження та вирішено подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Судом встановлено, що позивач з 17.10.2005 по 06.11.2015 перебував на службі в міліції, з 07.11.2015 по 15.04.2016 працював інспектором Переяслав-Хмельницького відділу поліції ГУ НП в Київській області, а з 15.04.2016 по 30.07.2019 - начальник сектора превенції Переяслав-Хмельницького відділу поліції ГУ НП в Київській області.

Під час виконання своїх службових обов`язків 05.05.2019 потрапив у ДТП, отримані в результаті ДТП тілесні ушкодження спричинили тривалу тимчасову непрацездатність, у зв`язку з чим позивач перебував на лікарняному з 05.05.2019 по 13.12.2019.

До центрального органу управління поліції від ГУ НП в Київській області 01.06.2019 надійшла інформація про порушення службової дисципліни працівниками Переяслав-Хмельницького відділу поліції ГУ НП в Київській області, що призвело до заподіяння вогнепального поранення голови малолітньому ОСОБА_3 , а також виразилося у неналежному реагування на цю подію та інформування про неї керівництва.

Наказом Національної поліції України від 01.06.2019 № 521 з метою повного та об`єктивного дослідження обставин повноти виконання службових обов`язків поліцейськими ГУ НП в Київській області та Переяслав-Хмельницького ВП реагування на вказану подію призначено службове розслідування.

Наказом Національної поліції від 01.07.2019 продовжено термін проведення службового розслідування на один місяць.

За результатами службового розслідування складено висновок від 15.07.2019, який затверджено головою Національної поліції України генералом поліції першого рангу Князєвим С. 15.07.2019 (далі - висновок).

Як слідує з висновку, безпосереднє керівництво структурними підрозділами Переяслав-Хмельницького ВП, а саме сектором превенції, здійснює начальник сектору ОСОБА_1 , який на порушення вимог п. 1, 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», ст. 42 Закону України «Про запобігання корупції, п. 1, 2, 4 та 13 ч. 3 ст. 1, п. 5-8 ч. 1 ст. 3 Дисциплінарного статуту НПУ, затвердженого Законом України від 15.03.2018 №2337-VІІІ, абзаців 2 та 3 п. 1 розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейських, Присяги працівника поліції, (поряд з іншими працівниками поліції) не професійно виконував свої службові обов`язки, не сприяв керівникові в організації дотримання службової дисципліни, не вивчав індивідуальні та професійні якості підлеглих, дії з запобігання порушенням службової дисципліни підлеглими своєчасно не вчиняв, профілактичну роботу зі зміцнення службової дисципліни та запобігання вчиненню підлеглими правопорушень не проводив, передбачені наказом НПУ від 23.09.2016 №920, дорученням НПУ від 03.04.2017 №3384/01/12-2017, наказом ГУ НП в Київській області від 11.11.2016 №1387 заходи не здійснював.

Наказом Національної поліції України від 16.07.2019 №1340 «Про застосування дисциплінарних стягнень до поліцейських Переяслав-Хмельницького відділу поліції та ГУ НП в Київській області», зокрема п. 5 цього наказу, за неналежне виконання вимог п. 1, 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», ст. 42 Закону України «Про запобігання корупції, п. 1, 2, 4 та 13 ч. 3 ст. 1, п. 5-8 ч. 1 ст. 3 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 №2337-VІІІ, абзаців 2 та 3 п. 1 розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС від 09.11.2016 №1179, Присяги працівника поліції, п.п 15 п. 1 наказу ГУ НП в Київській області від 11.11.2016 № 1387 майора поліції ОСОБА_1 , начальника сектору превенції Переяслав-Хмельницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, звільнено з посади (далі - наказ №1340).

Наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 30.07.2019 №359 о/с «По особовому складу» призначено майора поліції ОСОБА_1 інспектором водної поліції Переяслав-Хмельницького відділу поліції, установлено йому відповідно до постанови КМУ від 11.11.2015 № 988 посадовий оклад у розмірі 2400 грн, звільнено з посади начальника сектору превенції цього ж відділу.

Не погоджуючись з оскаржуваними наказами, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ст.1 ЗУ «Про Національну поліцію» Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом убезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Частина 2 статті 19 ЗУ «Про Національну поліцію» визначає підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також, що застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Відповідно до аб. 5 п. 3 ч. 1 ст. 65 ЗУ «Про Національну поліцію» переміщення поліцейських здійснюється на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський як виконання накладеного дисциплінарного стягнення - звільнення з посади відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Дисциплінарний статут Національної поліції України (далі - Дисциплінарний статут) затверджений Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15.03.2018 № 2337.

Відповідно до ст. 12 Дисциплінарного статуту дисциплінарний проступок - це протиправна вина дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського, або виходить за межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Види дисциплінарних стягнень за порушення службової дисципліни особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ наведені у ч. 3 ст.13 Дисциплінарного статуту, пунктом 6, з яких є звільнення з посади.

Порядок накладання дисциплінарних стягнень врегульовано ст. 19 Дисциплінарного статуту. Накладенню дисциплінарного стягнення передує службове розслідування, яке проводиться комісійно, оформляється актом, що підписується всіма членами комісії.

При визначенні виду дисциплінарного стягнення комісія враховує характер проступку, обставини, за яких його вчинено, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

Зі змісту ч. 7 ст. 19 Дисциплінарного статуту випливає, що тільки у разі встановлення вини поліцейського за результатами проведеного службового розслідування видається письмовий наказ про застосування до поліцейського одного з видів дисциплінарного стягнення, передбаченого ст. 13 цього Статуту, зміст якого оголошується особовому складу органу поліції.

Таким чином, доведеність вини за результатами службового розслідування є обов`язковою передумовою застосування дисциплінарного стягнення.

Аналізуючи оскаржувані накази у контексті наведених підстав притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності суд оцінює доводи і докази сторін з метою перевірки наявності складу дисциплінарного проступку в діях позивача.

У зв`язку з цим судом досліджено посадові обов`язки позивача, стан їх виконання, склад підлеглих працівників позивача, вжиття заходів зі зміцнення службової дисципліни, а також обставини тимчасової непрацездатності позивача.

Так, функціональні обов`язки начальника сектору превенції, затверджені 04.01.2018, доведені до відома позивача, передбачали здійснення організаційно-розпорядчих функцій виключно щодо дільничних працівників.

Наказом МВС України від 04.12.2017 №987, який зареєстрований в Мінюсті 04.01.2018 (набрав чинності 06.02.2018), створено підрозділ водної поліції як підрозділ поліції особливого призначення, який діє на підставі Положення про підрозділи поліції особливого призначення, затвердженого цим же наказом.

Отже, водна поліція почала функціонувати з 06 лютого 2018 року.

Зміни до функціональних обов`язків позивача з моменту їх затвердження 04.01.2018 і до моменту притягнення до дисциплінарної відповідальності не вносились, доповнення обов`язків щодо контролю за діяльністю працівників водної поліції не здійснювались.

Пункт 4 Розділу І Положення про підрозділи поліції особливого призначення передбачено, що підрозділи безпосередньо підпорядковуються керівнику ГУ НП або особі, яка виконує його обов`язки.

Пункт 5 Положення визначає, що Департамент превентивної діяльності Національної поліції України здійснює методичне забезпечення діяльності Підрозділів поліції особливого призначення.

Однак, у справі не встановлено наявності методичного забезпечення діяльності підрозділу водної поліції Переяслав-Хмельницького ВП, яке б здійснювалось Департаментом превентивної діяльності Національної поліції.

Штатний розпис Переяслав-Хмельницького ВП в редакціях наказів ГУ НП в Київській області №127дск від 16.02.2016 та №1305 від 19.12.2017 передбачали наявність трьох структурних підрозділів: патрульна поліція, сектор превенції, водна поліція.

За таких обставин суд вважає, що відповідачами не доведено факт перебування в підпорядкуванні позивача працівників водної та патрульної поліції.

При цьому з матеріалів службового розслідування слідує, що до позивача застосовано дисциплінарне стягнення за те, що він не сприяв в організації дотримання службової дисципліни підлеглими, не вивчав їх індивідуальні та професійні якості, не запобігав порушенням ними службової дисципліни та не проводив серед них профілактичну роботу.

Також позивача було притягнуто до відповідальності за факти вчинення працівниками Переяслав-Хмельницького ВП порушень службової дисципліни, які стосуються виключно працівників водної поліції (молодших інспекторів водної поліції ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , інспекторів водної поліції ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ), а також працівника патрульної поліції ОСОБА_8 .

Судом встановлено, що у Переяслав-Хмельницькому ВП проводились інструктажі про заходи безпеки при поводженні з вогнепальною зброєю.

При цьому до позивача застосовано дисциплінарне стягнення також за невиконання наказу ГУ НП в Київській області від 11.11.2016 №1387, однак до Переяслав-Хмельницького відділу поліції копія зазначеного наказу не надходила. Зазначений факт підтверджений відповідачем в листі Переяслав-Хмельницького відділу поліції №28.12.2019 №П-93а/з.

Матеріали службового розслідування не містять обґрунтування і доказів наявності в діях позивача складу дисциплінарного проступку, його неналежного виконання, самоусунення або винних протиправних дій чи бездіяльності.

Суд також зважає на тимчасову непрацездатність позивача у період з 05 травня 2019 по 15 грудня 2019 року включно як на обставину, що виключає вину позивача у застосованому до нього 16.07.2019 дисциплінарному стягненні наказом №1340.

У цьому контексті суд дійшов висновку, що матеріали службового розслідування не містять об`єктивних даних про наявність в діях позивача службової бездіяльності, а також об`єктивної можливості у нього впливати на поведінку працівників Переяслав-Хмельницького ВП з метою упередити порушення ними службової дисципліни, запобігти завданню шкоди.

Крім того, відповідачами порушено порядок виконання дисциплінарних стягнень, передбачений ст. 22 Дисциплінарного статуту, згідно з якою дисциплінарне стягнення виконується негайно, але не пізніше місяця з дня його застосування, не враховуючи часу перебування поліцейського у відпустці, відрядженні або на лікарняному (у період тимчасової непрацездатності). Після закінчення зазначеного строку дисциплінарне стягнення не виконується. Дисциплінарні стягнення у виді звільнення з посади та звільнення із служби в поліції, застосовані до поліцейського, який перебуває у відпустці чи на лікарняному (у період тимчасової непрацездатності), виконуються (реалізуються) після його прибуття до місця проходження служби.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оскаржувані накази підлягають визнанню протиправними та скасуванню в частині, що стосується позивача.

Щодо позовної вимоги про стягнення різниці в середньому заробітку за період виконання нижчеоплачуваної роботи, суд зазначає наступне.

Позивач у період з 05 травня 2019 року по 13 грудня 2019 року безперервно перебував на лікарняному.

Відповідно до ст. 22 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади мало бути виконано шляхом видання наказу, але реалізовано після його прибуття до місця проходження служби на посаду інспектора водної поліції сектору превенції Переяслав-Хмельницького ВП, однак дисциплінарне стягнення виконано та реалізовано відносно позивача 01 серпня 2019 року.

У наказі ГУ НП в Київській області від 30.07.2019 №359 о/с зазначено звільнити позивача з начальника сектору превенції та призначити на посаду інспектора водної поліції, установивши йому відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року №988 посадовий оклад у розмірі 2400.

Як слідує з довідки ГУ НП в Київській області від 25.11.2019 №792, посадовий оклад позивача на посаді начальника сектору превенції у травні-липні 2019 року становив 2950,00 грн.

З довідки ГУ НП в Київській області від 25.11.2019 №793 слідує, що у липні посадовий оклад ОСОБА_1 становив 2950,00 грн., а з 01 серпня 2019 року по жовтень 2019 року включно посадовий оклад позивача становив 2400,00 грн.

Таким чином, починаючи з 01.08.2019 позивач отримував нарахування з грошового забезпечення, які відповідали посаді «інспектор водної поліції».

Викладене свідчить, що дисциплінарне стягнення було реалізовано по відношенню до позивача з 01.08.2019.

Позивач працював на посаді інспектора водної поліції з 01.08.2019 по 14.08.2020 (дата звільнення зі служби за станом здоров`я), що відповідає періоду виконання нижче оплачуваної роботи.

Кількість календарних днів перебування на посаді інспектора водної поліції у період з 01.08.2019 по 14.08.2020 становила 379 календарних днів.

Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

У постанові від 23.10.2019 у справі № 826/9155/16 Верховним Судом наголошено на недопущенні зменшення розміру середнього заробітку за певних обставин та необхідності звернення стягнення за весь час вимушеного прогулу, оскільки Законом України «Про Національну поліцію» відповідних обмежень не передбачено.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №826/808/16.

Зі змісту постанови Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №810/4627/18 слідує, що у випадку незаконного пониження в посаді особа набуває право на вимогу про стягнення різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №9 передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Пунктом 8 Постанова Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Відповідно до п. 9 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України та курсантам вищих навчальних закладів МВС зі специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України №260 від 06.04.2016 середнє грошове забезпечення поліцейських за час вимушеного прогулу обраховується, виходячи з кількості календарних днів.

За правилами п. 6 розділу III Порядку № 260 поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (у тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у п. 26 постанови від 28.11.2019 у справі №810/4627/18 .

Розмір грошового забезпечення позивача на посаді начальника сектора превенції зазначені у довідці ГУ НП від 25.11.2019 №792, а на посаді інспектора водної поліції у довідці ГУ НП від 25.11.2019 №793.

Розмір середньоденного грошового забезпечення позивача на посаді начальника сектора превенції, виходячи з останніх двох місяців, що передували звільненню з даної посади (червень, липень 2019 року), становив 433,01 грн.

Розмір середньоденного грошового забезпечення позивача на посаді інспектора водної поліції визначається шляхом ділення суми двомісячного грошового забезпечення на цій посаді за серпень, вересень 2019 року на кількість календарних днів та становить: 11210,30 грн + 11303,29 грн / 61 к.д. = 369,07 грн.

Отже, середньоденна різниця у грошовому забезпеченні: 433,01-369,07=63,94 грн.

Кількість календарних днів за період з 01.08.2019 по 14.08.2020 становить 379 к.д.

Таким чином, розмір різниці середнього грошового забезпечення позивача за час виконання нижче оплачуваної роботи за період з 01.08.2019 по 14.08.2020 становить 63,94 грн х 379 к.д. = 24 233, 26 грн.

Відповідачами надано суду розрахунок різниці середнього грошового забезпечення позивача за час виконання нижче оплачуваної роботи яким враховано тільки три складові грошового забезпечення позивача: посадовий оклад, оклад за спеціальним званням «майор поліції» та надбавка за стаж служби в поліції 30%.

Суд критично ставиться до даного розрахунку, оскільки він не відповідає нормі пункту 6 розділу III Порядку, затвердженого наказом МВС України №260 від 06.04.2016.

При вирішенні даної справи суд враховує, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

На переконання суду питання, які можуть вплинути на результат розгляду даної справи, судом було розглянуто та надано їм оцінку у повній мірі.

Статтею 9 КАС України закріплено принцип законності, який вимагає, щоб органи державної влади та їх посадові особи діяли тільки на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання цих вимог відповідач як суб`єкт владних повноважень належних і достатніх доказів, які б повністю спростували доводи позивача, не надав.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Статтею 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України, яка не обмежує розмір таких витрат.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частиною четвертою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Відповідно до частини третьої статті 134 КАС України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Понесені витрати на правничу допомогу позивача підтверджуються: договором про надання правничої допомоги від 11.11.2019, додатковою угодою до даного договору №1 від 16.12.2019, актом про прийняття-передачі наданих послуг до Договору від 11.11.2019, квитанцією до прибуткового ордеру від 16.12.2019 № 1 у розмірі 12000, 00 грн.

Судом встановлено, що витрати на професійну правничу допомогу у цій справі позивачем оцінено у розмірі 12000, 00 грн за надання усних консультацій та роз`яснень та складання та підготовку позовної заяви до Київського окружного адміністративного суду.

Дослідивши надані позивачем документи та враховуючи наведені норми права, суд дійшов висновку, що розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на оплату послуг адвоката в даному випадку не є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (послугами).

З огляду на надані суду документи, незначну складність адміністративної справи, обсяг та зміст позовної заяви і поданих у справі клопотань суд, зважаючи на задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про необхідність зменшення заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу до 5000, 00 грн.

Відтак, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача слід присудити судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 5000, 00 грн.

Керуючись статтями 9, 21, 90, 139, 242-246, 250, 251, 255, 264, 265, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати пункт 5 наказу Національної поліції України від 16.07.2019 №1340, яким начальника сектора превенції Переяслав-Хмельницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області майора поліції ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до нього дисциплінарне стягнення у виді «звільнення з посади».

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Київській області №359 о/с від 30.07.2019 в частині звільнення майора поліції ОСОБА_1 з посади начальника сектора превенції Переяслав-Хмельницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області та призначення на посаду інспектора водної поліції Переяслав-Хмельницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь гр. ОСОБА_1 різницю у середньому грошовому забезпеченні за весь період виконання нижче оплачуваної роботи, починаючи з 01 серпня 2019 року по 14 серпня 2020 року у розмірі 24 233 (двадцять чотири тисячі двісті тридцять три) грн 26 коп, з якого підлягають відрахуванню обов`язкові податки та збори.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Київській області на користь гр. ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лапій С.М.