Справа № 640/833/20
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2021-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2021 року м. Київ № 640/833/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кармазіна О.А., розглянувши адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Кадрової комісії № 1 Генеральної прокуратури України Офіс Генерального прокурора
провизнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення кадрової комісії № 1 Генеральної прокуратури від 04.11.2019 № 209.

Позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з серпня 1999 року працював в органах прокуратури, зокрема з березня 2001 року по листопад 2019 року обіймав різні посади у Генеральній і прокуратурі України.

Зазначає, що Верховною Радою України прийнято Закон України від 19.09.2019 № 113- IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі Закон № 113-ІХ). Вказаним Законом передбачено проходження атестації прокурорами.

Наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 № 221 затверджено Порядок проходження прокурорами атестації (далі - Порядок № 221), відповідно до п. 10 якого заява про проходження атестації подається до (включно).

Позивач зазначає, що відповідно до вказаного Порядку № 221 ним 10.10.2019 подано заяву установленого зразка адресовану Генеральному прокурору про переведення мене на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора та про намір пройти атестацію.

Наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 № 233 затверджено Порядок роботи кадрових комісій (далі - Порядок № 223).

Надалі, як зазначає позивач, ним подано Генеральному прокурору іншу аргументовану заяву від про відкликання заяви від 10.10.2019 про переведення на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора та про намір пройти атестацію, яку отримано Генеральним прокурором 22.10.2019.

Як зазначає позивач, у заяві зазначено, що Законом № 113-ІХ передбачено створення нової системи органів прокуратури, зокрема, Офісу Генерального прокурора, який є правонаступником Генеральної прокуратури України лише у міжвідомчих міжнародних договорах, укладених Генеральною прокуратурою України.

На думку позивача, такі законодавчі норми вказують на те, що Генеральна прокуратура України і Офіс Генерального прокурора це різні юридичні особи.

Позивач виявив бажання працювати в Офісі Генерального прокурора і мав усі підстави вважати, що він буде утворений, затверджено його структуру та штатну чисельність до початку атестації, перший етап якої було призначено на 23.10.2019.

Проте, станом на 21.10.2019 вказаних дій не вчинено та відповідних рішень не прийнято, кадрових комісій в Офісі Генерального прокурора не створено. Структуру та штатний розпис Офісу також не затверджено.

За таких обставин переведення в неіснуючу установу, на неіснуючу посаду в неіснуючий структурний підрозділ, а також проведення атестації кадровими комісіями Генеральної прокуратури України, створеними всупереч Закону, порушує права позивача (на його думку) та не відповідає чинному законодавству.

Наказом Генерального прокурора від 15.11.2019 № 1538ц позивача звільнено з посади прокурора відділу представництва інтересів органів прокуратури управління організації участі прокурорів в суді Департаменту представництва інтересів держави в суді Генеральної прокуратури України на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 20.11.2019.

Також у вказаному наказі як підставу його прийняття зазначено рішення кадрової комісії № 1.

З підстав, визначених у позовній заяві з посиланням на норми профільного законодавства, позивач вважає незаконним створення кадрової комісії № 1 Генеральної прокуратури України.

Між тим, такі позовні вимоги не заявлені.

Крім того, позивач вважає протиправним рішення кадрової комісії № 1 Генеральної прокуратури від 04.11.2019 № 209.

Позивач зазначає, що із змісту вказаного рішення комісії вбачається наступне: «прокурор відділу представництва інтересів органів прокуратури управління організації участі прокурорів в суді Департаменту представництва інтересів держави в суді Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 не з`явився на складання іспиту у формі анонімного тестування з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, що відбувався 23, 24, жовтня, 04 листопада 2019 року, він не допускається до проходження наступних етапів атестації.

У зв`язку з цим прокурор відділу ОСОБА_1 неуспішно пройшов атестацію».

Насправді, як зазначає позивач, ним 10.10.2019 подано адресовану Генеральному прокурору заяву про переведення мене на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора та про намір пройти атестацію. Згідно з відповідним оголошенням, від 04.10.2019, розміщеним на офіційному веб-порталі Генеральної прокуратури України заяву установленої форми подано до кабінету № 610а за адресою: м. Київ, вул. Різницька, 13/15 . На копії заяви працівником Департаменту кадрової роботи та державної служби після перевірки правильності її форми та змісту, зроблену помітку про її отримання та засвідчено підписом.

Проте, станом на 21.10.2019 Офіс Генерального прокурора не утворено, кадрові комісії в Офісі Генерального прокурора, як це визначено пунктом 11 Прикінцевих і перехідних положень Закону № 113-ІХ про те, що атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора, також не створено.

Натомість незаконно створено кадрові комісії Генеральної прокуратури України, які законом не уповноважені проводити атестацію.

Тому, як повторно зазначає позивач, ним подано Генеральному прокурору, як особі уповноваженій на прийняття моєї заяви від 10.10.2019, аргументовану заяву від 21.10.2019 про відкликання заяви від 10.10.2019 про переведення на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора та намір пройти атестацію, яку отримано Генеральним прокурором 22.10.2019 (копії заяви та поштової квитанції додаються).

Оскільки перший етап атестації було призначено на 23.10.2019, мою заяву від 21.10.2019 отримано уповноваженою особою завчасно.

Тому, як вважає позивач, абсолютно недоречним є посилання у рішенні комісії на те, що він нібито не з`явився на складання іспиту 23, 24, жовтня, 04 листопада 2019 року. Відтак висновок комісії про те, що я нібито неуспішно пройшов атестацію також є безпідставним і протиправним.

При цьому, як зазначає позивач, в оскаржуваному рішенні комісія посилається на пункти 13, 17 розділу II Прикінцевих і перехідних положень Закону № 113-ІХ, які стосуються лише прокурорів, що приймали участь у проходженні атестації.

Так, зокрема, відповідно до п. 17 розділу II Прикінцевих і перехідних положень Закону № 113-ІХ кадрові комісії за результатами атестації прокурора ухвалюють одне із таких рішень: рішення про успішне проходження прокурором атестації або рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.

Таким чином, позивача, як особу, що не подала заяву про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір пройти атестацію, за наявності визначених законом підстав, а саме, утворення нової юридичної особи - Офісу Генерального прокурора та ліквідації Генеральної прокуратури України, набуття чинності у визначеному законом порядку наказів Генерального прокурора, пов`язаних з проведенням атестації, могли звільнити лише на підставі підпункту 1 п. 19 розділу II Прикінцевих і перехідних положень Закону № 113-ІХ.

Проте, як видно із наказу Генерального прокурора від 15.11.2019 № 1538ц позивача незаконно звільнено на підставі підпункту 2 п. 19 розділу II Прикінцевих і перехідних положень № 113-ІХ, яким передбачено звільнення з посади прокурора на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.

Водночас, як наголошує позивач, про яке успішне чи неуспішне проходження ним атестації йде мова, якщо він відкликав заяву про намір пройти атестацію та не брав у ній участь.

Факт не подачі заяви Генеральному прокурору про переведення на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора та про намір пройти атестацію, не міг бути підставою для прийняття комісією рішення про успішне чи неуспішне проходження атестації, оскільки участі в ній позивач не брав.

Таким чином, як вважає позивач, незаконність зазначеного рішення комісії полягає у відсутності фактичних обставин, умов та підстав для його прийняття, передбачених Прикінцевими і перехідними положеннями Закону № 113-ІХ; а також відсутності повноважень комісії, створеної всупереч вимогам Закону в умовах правової невизначеності, шляхом свавільного використання Генеральним прокурором своїх повноважень.

Позиція Офісу Генерального прокурора.

Посилаючи на положення профільного законодавства, відповідач зазначає, що вищевказані вимоги позивачем дотримано, ним подано заяву у встановлений строк і за визначеною формою. ОСОБА_1 допущено до проходження атестації прокурорів. У подальшому позивачем подано заяву про відкликання своєї заяви щодо надання згоди на переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір пройти атестацію. Між тим, як зазначає Офіс ГП, відкликання вказаної заяви та неявка для складання іспиту вказують на відсутність волевиявлення позивача щодо його переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора з дотриманням чітко визначеного у Законі механізму.

Відповідач зазначає, що оскільки Порядком № 221 не передбачено можливості відкликання раніше поданих заяв про проходження атестації, кадровою комісією № 1 констатовано факт неприбуття позивача для складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора.

У зв`язку з цим кадрова комісія № 1, керуючись п.п. 13, 17 розд. II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, п. 6 розд. І, п. 5 розд. II Порядку, обґрунтовано прийняла рішення від 04.11.2019 № 209 про неуспішне проходження позивачем атестації.

Доводи позивача щодо відсутності факту ліквідації чи реорганізації Генеральної прокуратури України, скорочення її штатної чисельності та відсутності підстав для звільнення відповідач вважає необґрунтованими.

На думку відповідача, доводи позивача про відсутність у даному випадку рішення (наказу) Генерального прокурора про ліквідацію чи реорганізацію Генеральної прокуратури України не підлягають врахуванню судом, оскільки за приписами Закону № 1697 (ст.ст. 7, 9, 10, 14 та інші) такі повноваження Генерального прокурора не передбачені.

Крім того, відповідач вважає безпідставними доводи позивача про неправомочність кадрових комісій безпідставні.

Відповідач звертає увагу на те, що згідно з п. З розділу II Закону №113-ІХ до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора його повноваження здійснює Генеральна прокуратура України, з метою проведення атестації прокурорів наказами Генерального прокурора від 17.10.2019 № 234, від 17.10.2019 № 235 (зі змінами, внесеними наказом від 26.11.2019 № 300), від №276, від 14.11.2019 №281, від 15.11.2019 № 287, від 26.11.2019 № 302 (зі змінами, внесеними наказами від 27.11.2019 № 303, від 09.12.2019 № 322) створено першу, другу, четверту, п`яту, шосту та сьому кадрові комісії.

Отже твердження позивача щодо проведення атестації прокурорів неуповноваженими кадровими комісіями відповідач вважає безпідставним.

Зазначається також відповідачем, що юридичним фактом, що зумовлює звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697 в даному випадку є рішення першої кадрової комісії від 04.11.2019 № 209 про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України.

Зазначені норми Закону, як зазначає відповідач, є спеціальними по відношенню до інших нормативно-правових актів, мають імперативний характер та підлягають безумовному виконанню уповноваженими органами та їх посадовими особами.

Відповідач зазначає, що ураховуючи викладене, відповідно до вимог пп. 2 п. 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, наказом Генерального прокурора від 15.11.2019 № 1538ц ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу представництва інтересів органів прокуратури управління організації участі прокурорів в суді Департаменту представництва інтересів держави в суді Генеральної прокуратури України на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697.

Процесуальні дії, вчинені у справі.

Ухвалою судді від 17.01.2020 позовну заяву залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою від 12.02.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом учасників справи.

Під час розгляду справи на підставі ч. 4 ст. 48 КАС України до участі у справі в якості другого відповідача залучено Офіс Генерального прокурора, ухвала про що занесена до протоколу судового засідання від 13.05

Визначаючи такий формат розгляду справи, судом враховано, що відповідно до ч. 2 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 12 КАСУ справами незначної складності є справи щодо, прийняття громадян на публічну службу, її проходження ……. окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище. Між тим, дана категорій спорів не належить до категорій, які визначені у ч. 4 ст. 257 КАС України та які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. Також дані спори не визначені у ч. 4 ст. 12 КАСУ, які розглядаються виключно за правилами загального провадження. Положення (обмеження), визначені у п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України (… «окрім» …) не знайшли своєї нормативної реалізації у вигляді процесуальних обмежень, визначених у положеннях ч. 4 ст. 257 чи у ч. 4 ст. 12 КАС України, а відтак положення п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України не є перешкодою для розгляду даної категорії справ в порядку спрощеного позовного провадження. Більш того, обираючи формат розгляду справи, враховано, що положення п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України стосуються позивачів, які є службовими особами, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище, тобто норма стосується осіб, які мають статус такої службової особи на час звернення до суду. У даному випадку, станом на час звернення до суду позивач вже не мав статусу такої службової особи, оскільки був звільнений, що додатково вказує на відсутність процесуальних обмежень для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Встановлені судом обставини.

У даному випадку часниками справи не заперечуються та не спростовуються факти проходження позивачем служби, як зазначено вище, факт подання та відкликання заяви про намір пройти атестацію та власне факт прийняття оскаржуваного рішення від 04.11.2019 № 203, факти щодо чого підтверджуються матеріалами справи, а відтак є встановленими.

Зокрема, як зазначено в оскаржуваному рішенні, керуючись п. 13, 17 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-IX від 19.09.2019, враховуючи те, що прокурор не з`явився на складання іспиту, що відбувся 23, 24 жовтня, 04 листопада 2019, він не допускається до проходження наступних етапів атестації. У зв`язку з цим, як зазначено у цьому рішенні, прокурор неуспішно пройшов атестацію.

Заявою від 21.10.2019 (вх. 23.10.2019) позивач відкликав попередню заяву з мотивів, наведених вище, тобто у зв`язку з тим, що ГПУ та Офіс ГП є різними юридичними особами та останній не створений.

Наказом № 1538ц від 15.11.2019 позивача звільнено з посади прокурора з 20.11.2019 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 38, частин першої, другої статті 43 Конституції України громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування; кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. При цьому, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини третьої статті 16 Закону України «Про прокуратуру» прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Пунктом 6 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон №113-ІХ) передбачено, що з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Пунктом 7 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ встановлено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором (пункт 9 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ).

Відповідно до пункту 10 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах.

У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

Пунктом 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ встановлено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із наступних підстав: 1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію; 2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури; 3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію; 4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

Відповідно до пунктів 7-17 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, з метою проведення атестації прокурорів наказом Генерального прокурора від 3 жовтня 2019 року № 221 затверджено Порядок проходження прокурорами атестації (далі - Порядок).

Пунктом 9 Порядку встановлено, що атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації.

Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.

Відповідно до пункту 10 Порядку заява, вказана у пункті 9 розділу I цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15 жовтня 2019 року (включно).

Заява підписується прокурором особисто.

Відповідно до пункту 10 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ Порядком проходження прокурорами атестації визначається строк подачі заяви, її форма та порядок подачі.

При цьому, відповідно до п. 11 Порядку особиста участь прокурора на всіх етапах атестації є обов`язковою.

У разі неявки прокурора для проходження відповідного етапу атестації у встановлені кадровою комісією дату, час та місце, кадрова комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження атестації таким прокурором. Факт неявки прокурора фіксується кадровою комісією у протоколі засідання, під час якого мав відбуватися відповідний етап атестації такого прокурора.

З наведеного у сукупності слід дійти висновку, що неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію в силу вимог пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ є підставою для звільнення з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Такий правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду від 26.11.2020 у справі 200/13482/19-а.

Аналогічна правова позиція викладена також в ухвалі Верховного Суду від 14.01.2021 у справі № 140/3791/19, адміністративне провадження № К/9901/36006/20.

Наведені наслідки застосовуються і до випадків і до неявка прокурора на певний етап атестації, яка (неявка) має своїм наслідком прийняття кадровою комісією рішення про неуспішне проведення атестації та, як наслідок цього, - звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

У даному випадку, дійсно, така дія як відкликання заяви про намір пройти атестацію не передбачає нормативно визначених наслідків у вказаному Порядку № 221. У той же час, враховуючи те, що така дія є формою волевиявлення людини, вона нівелює попереднє волевиявлення прокурора щодо бажання пройти атестацію, кваліфікується як відмова від проходження атестації та переведення до Офісу ГП та по суті зводиться до відсутності заяви про намір пройти атестацію, що є окремою законною підставою для звільнення.

У свою чергу, неявка для проходження атестації є підставою для рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.

Заява позивача про відкликання попередньої заяви не містить жодних поважних причин відмови від проходження атестації (неявки на етапи проходження атестації).

Наведені доводи по суті спрямовані на уникнення проходження атестації.

Що стосується доводів позивача про незаконність створення кадрових комісій, слід зазначити, що вказані рішення не є предметом оскарження у даній справі.

Суд звертає увагу на те, що Закон застосовується однаково до всіх прокурорів і не передбачає особливого ставлення, що погіршує, наприклад, положення позивача у порівнянні з іншими особами. Внаслідок реалізації зазначеного Закону особи, які звільненні, не позбавлені реалізувати свої права у сфері зайнятості населення та отримувати виплати по безробіттю у встановлених випадках, - враховуючи те, що вказані особи піддягали соціальному страхуванню.

Позиціонуючи себе як сумлінного та висококваліфікованого працівника. позивач не був позбавлений можливості довести це під час атестації.

Між тим, за власним усвідомленим рішенням по суті відмовився від реалізації такої можливості та кар`єрного росту.

Наведені позивачем доводи та надані ним матеріали, не спростовують вищенаведених висновків суду та не доводять зворотного.

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Враховуючи вищенаведене у сукупності, відповідно, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки оскаржуване рішення за висновком суду є законними та обґрунтованими, вірним по суті, підстави для визнання його протиправним та скасування - відсутні, а отже у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно, відсутні підстави для відшкодування судового збору.

Керуючись статтями 6, 72-77, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 КАС України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 292, 293, 295, 296 КАС України з урахуванням положень п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України.

Суддя О.А. Кармазін