Справа № 640/1979/20
Суддя: Грибан Інна Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/1979/20 Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Грибан І.О.,

судді: Кузьмишина О.М.,

Лічевецький І.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації, по виплаті ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнути з Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 22, ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 292 591 грн 64 грн заробітної плати за час вимушеного прогулу;

- зобов`язати Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 22, ) нарахувати та сплатити до Пенсійного фонду України страхові внески (єдиний соціальний внесок), пов`язані із виплатою заробітної плати, за період вимушеного прогулу з 17.05.2014 по 17.12.2015 року;

- зобов`язати Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 22, ) у встановленому порядку подати до органу Пенсійного фонду, органу Міністерства доходів та зборів скореговані відомості про помісячні суми заробітку ОСОБА_1 за період вимушеного прогулу з 17.05.2014 по 17.12.2015 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 січня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації на користь ОСОБА_1 309 130,58 (триста дев`ять тисяч сто тридцять гривень 58 коп.) заробітної плати за час вимушеного прогулу. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що позивач порушив строк для звернення до адміністративного суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності НКРЗІ по виплаті заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки відповідно до Указу Президента України №708/2015 від 17.12.2015, позивача поновлено на посаді члена НКРЗІ. Зокрема, скаржник зазначає, що судом не з`ясовано, чи працював позивач у період вимушеного прогулу та який заробіток він отримував.

З огляду на зазначене, апелянт вважає, що неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а також не повне з`ясування обставин справи мало наслідком прийняття незаконного та необґрунтованого рішення, яке відповідно до положень ст. 317 КАС України підлягає скасуванню.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 січня 2021 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Позивачем, у свою чергу було подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого останній стверджує, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи та надано належну оцінку дослідженим доказам у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

За наведених у відзиві обставин, позивач просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Переглядаючи справу у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Указом в.о. Президента України від 17.05.2014 р. № 478/2014, на підставі частини першої статті 20 Закону України «Про телекомунікації» та статті 112 Конституції України, звільнено із займаних посад Голову Комісії та п`ятьох її членів, в тому числі ОСОБА_1 , та Указом від 17.05.2014 р. № 479/2014 призначено новий склад Комісії.

Із записів у трудовій книжці позивача видно, що фактично його звільнено з посади 20 травня 2014 року.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 02.07.2015 року у справ №800/306/14, залишеною без змін постановою Верховного суду України від 10.11.2015 року визнано незаконним і скасовано Указ виконуючого обов`язки Президента України, Голови Верховної Ради України Турчинова Олександра Валентиновича від 17 травня 2014 року № 478/2014 в частині звільнення ОСОБА_1 з посади члена Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації. Поновлено ОСОБА_1 на посаді члена Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації, з 20 травня 2014 року.

На виконання судового рішення Указом Президента України від 17.12.2015 року №708/2015 ОСОБА_1 з 17.12.2015 року поновлено на посаді члена НКРЗІ, наказом Голови НКРЗІ від 17.12.2015 рок №440/к «Про скасування пункту 1 наказу Голови НКРЗІ від 20.05.2014 року №107/к».

17 грудня 2015 року наказом Голови НКРЗІ №441/к «Про припинення роботи ОСОБА_1 на посаді члена НКРЗІ» датою припинення роботи ОСОБА_1 на посаді члена Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» визначено 17.12.2015 року.

Вважаючи невиплату заробітної плати за час вимушеного прогулу протиправною бездіяльністю відповідача, позивач звернувся в суд з даним позовом.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є невід`ємним правом позивача, захист якого гарантований частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною його національного законодавства. Неправомірна бездіяльність щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу порушує право позивача на законне сподівання мати можливість користуватися своєю власністю, своєчасно і в повному обсязі і в порядку, визначеному законом, отримати належні йому кошти із бюджету при відсутності з його боку порушення закону.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 вказаного Порядку ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин) середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Згідно з пунктом 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судом першої інстанції встановлено, що позивача звільнено у травні 2014 року, останніми двома місяцями роботи є березень та квітень 2014 року, які мають враховуватися для визначення середнього заробітку.

З наданої відповідачем довідки від 12.02.2020 року №23 убачається, що середньоденна заробітна плата позивача становить 776,71 грн.

Час вимушеного прогулу позивача у період з 21.05.2014 року по 17.12.2015 року становить 398 робочих днів.

Таким чином, стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 309 130,58 грн. (398 р.д. х 776.7 грн.).

Щодо доводів відповідача , з посиланням на постанову Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №9, що при визначенні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу має бути враховано заробітну плату, отримувану позивачем на іншій роботі після звільнення, колегія суддів зазначає на наступне.

Пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №9 дійсно визначав, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Така позиція Верховного Суду України була обумовлена приписами ч.3 чт.117 КЗпП в редакції, що діяла до 05.01.2006 року.

Натомість Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 20.12.2005 №3248-IV частину 3 ст.117 КЗпП виключено.

Отже, при визначенні поновленому на роботі працівникові розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не враховується його заробітна плата за іншим місцем роботи після звільнення.

Висновки аналогічного змісту наведені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 у справі №826/808/16 (провадження №11-134ас18).

Відтак, виходячи із наведеного вище, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки Законом не передбачено будь-яких правових підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про необхідність залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду, слід зазначити наступне.

Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком і місячний строк для звернення до суду не застосовується.

Наведене свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» №95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Конституційним Судом України констатовано, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати.

Отже, підстави для застосування статті 99 КАС України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) в даному випадку відсутні, оскільки приписи частини другої статті 233 КЗпП України є спеціальними, прямо встановлюють предмет (заробітна плата) судового захисту, а тому вони мають пріоритет над приписами статті 99 КАС України.

Відтак, колегія суддів зазначає, що скаржником не наведено жодних аргументів щодо неналежного розрахунку судами попередніх інстанцій суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки виконання судового рішення, яка підлягає стягненню.

Отже, за наведених обставин у їх сукупності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неповністю досліджено обставини справи або неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріально та процесуального права.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене, та враховуючи, що колегією суддів не встановлено порушень судом першої інстанції під час вирішення даної справи, які відповідно до ст. 317 КАС України є підставою для його скасування, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 311, 315-316, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді О.М. Кузьмишина

І.О. Лічевецький

(повний текст постанови складено 05.07.2021р.)