Справа № 359/6722/20
Суддя: Чирка С. С.
Дата ухвалення: 2021-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року м. Бориспіль
Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді Чирки С.С.
при секретарі судового засідання Рожковій Ж.Р.
за участю представника позивача Волкової О.О.
представника відповідача Ембулатова Ю.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної прикордонної служби України в особі окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» відділу прикордонної служби «Бориспіль-1» про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року позивач звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з вказаною позовною заявою у якій просить суд скасувати постанову серії ЧПЦ №049722 від 29.07.2020 року.
Свої вимоги, позивач обґрунтовує наступним. Начальником 2-го відділу прикордонної служби «Бориспіль-1» Державної прикордонної служби України окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» капітаном ОСОБА_2 було винесено постанову серії ЧПЦ №049722 від 29.07.2020 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 202 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу 170 грн., звинувативши позивача в тому, що вона порушила режимні правила у контрольних пунктах в`їзду виїзду.
ОСОБА_1 стверджує, що зазначена постанова є незаконною, оскільки викладені у ній дані не відповідають дійсним обставинам справи, не підтвердженні будь-якими доказами, а опис у постанові обставин справи не містить будь-якої конкретизації. Натомість, саме діями службових осіб Державної прикордонної служби було грубо порушено права позивача з огляду на наступне.
29 липня 2020 року вона разом зі своїм сином ОСОБА_3 поверталася з відпочинку в Чорногорії рейсом №5522 "Тіват-Київ". Підійшовши до пункту пропуску пасажирів (зона прикордонного контролю) в терміналі «D» аеропорту Бориспіль, надали свої паспорти та стали очікувати на проведення всіх необхідних процедур для завершення контролю. Співробітниця пункту пропуску стали вимагати від них або встановлення на смартфони програми «Дій вдома», або заповнення якихось паперів про "добровільну самоізоляцію". Після отримання обґрунтованих відмов з посиланням на абсолютну незаконність та необгрунтованість такої вимоги їм було повідомлено, що їм не повернуть закордонні паспорти, поки вони не встановлять вказану програму чи не підпишуть папери. ОСОБА_1 та її син були змушені відійти в сторону, аби дочекатися начальника зазначеної співробітниці пункту пропуску та продовжити з`ясування ситуації вже з начальником. Через деякий час до них підійшли якісь люди, які наказали сину забрати у ОСОБА_1 планшет та рюкзак, після чого за їх командою її підхопили інші люди та силою доставили в кабінет - як їй було пояснено - "для складання протоколу та затримання на три години". Протягом трьох годин вона намагалася пояснити, що вимоги співробітників ДПС є незаконними, і вони не мали ніякого права затримувати її з сином через їхню відмову від встановлення на смартфони програми «Дій вдома», або заповнення якихось паперів про "добровільну самоізоляцію". Розгляд справи здійснено на місці за її відсутності, оскільки після трьох годин ув`язнення її стан здоров`я не дозволяв їй надалі залишатися в аеропорту, і вона негайно після звільнення поїхала додому. У неї протягом цих трьох годин ув`язнення стався напад задухи, через що співробітники ДПС змушені були викликами їй "швидку допомогу". Також ОСОБА_1 зазначає, що вона вимагала повернути їй свій планшет, аби запросити адвоката на власний розсуд, але в цьому їй було безмотивно відмовлено. Натомість, незважаючи на її заперечення і пояснення, що їй не потрібен адвокат за призначенням, співробітники ДПС викликали адвоката з системи безоплатної правової допомоги, який прибув через три години, і в результаті її було звільнено в його присутності. Копію протоколу вона отримала поштою (а.с.1-7).
Ухвалою судді від 21.09.2020 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено судове засідання (а.с.32).
Начальником окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» Трофіменком Олегом, було подано відзив на позовну заяву (а.с.36-42), із змісту якого слідує, що відповідач заперечує обставини викладені у позовній заяві та про сить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, мотивуючи це тим, що 29.07.2020 року, у пункті пропуску для міжнародного повітряного сполучення «Бориспіль-1» на напрямку «Приліт», під час оформлення рейсу «Тіват - Київ» громадянка України ОСОБА_1 надала на паспортний контроль закордонний паспорт гр. України для виїзду за кордон № НОМЕР_1 . Під час здійснення оформлення громадянки України ОСОБА_1 інспектором прикордонної служби старшиною ОСОБА_4 було роз`яснено, що країна з якою прибула вищезазначена громадянка є в переліку країн із значним поширенням СОVID-19, у зв`язку з чим потрібно встановити додаток «Дія». Після наголошеної інформації громадянка України ОСОБА_1 , залишивши паспортний документ, без дозволу уповноважених осіб залишила залу прикордонного контролю та направилася у бік виходу з режимної зони ДП МА «Бориспіль», наголосивши, що буде очікувати оформлення там. ОСОБА_1 на зауваження інспектора прикордонної служби прапорщика ОСОБА_5 повернутись на лінію паспортного контролю не відреагувала, про що інспектором прикордонної служби прапорщиком ОСОБА_6 було здійснено доповідь старшому зміни прикордонним нарядів капітану ОСОБА_7 . Старшим зміни прикордонних нарядів капітаном ОСОБА_8 було роз`яснено позивачу, що в її діях наявний склад адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 202 КУПАП. Старший зміни прикордонних нарядів капітан ОСОБА_9 з метою складання протоколу про адміністративне правопорушення запросив громадянку України ОСОБА_1 до службового приміщення зали «Приліт». Остання відмовилась у проходженні до вищезазначеного службового приміщення. Так, з метою складання протоколу про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 202 КУпАП, громадянку України ОСОБА_1 , 29.07.2020 року було затримано в адміністративному порядку строком до 3-х годин. Крім того відповідач зазначає, що персоналом відділу прикордонної служби «Бориспіль- 1», не було позбавлено позивача права викликати захисника. Однак, у зв`язку з тим, що остання не володіла інформацією про контактний номер особистого захисника, їй було надано адвоката з центру безоплатної вторинної правової допомоги.
У судовому засіданні представник позивача Волкова О.О., повністю підтримала заявлені позовні вимоги пославшись на викладені в позовній заяві обставини, просила позов задовольнити. Додатково пояснила, що вважає доданий представником відповідача DVD диск не допустимим доказом по справі, оскільки він не відповідає критеріям електронного доказу.
Представник відповідача Ембулатова Ю.В., у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила та додала, що вважає постанова про накладення адміністративного стягнення серії ЧЦП №049722, винесена відповідно до вимог чинного законодавства.
За клопотанням представника особи, яка притягнута до адміністративної відповідальності, в суді у якості свідка 29.06.2021 року було допитано ОСОБА_3 , який судом був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань. ОСОБА_3 зазначив, що 29.07.2020 року разом із ОСОБА_1 поверталися з Чорногорії рейсом №5522 "Тіват-Київ". В зоні прикордонного контролю, терміналу «D», аеропорту Бориспіль, прикордонник почав вимагати від них встановлення на смартфони програми «Дій вдома», за іншої умови, обіцяв не повернути їм документи. Між інспектором та ОСОБА_1 виник спір, в ході якого остання намагалася повернення їм паспорти громадян України та вимагала викликати начальника зміни. Під час розмови ОСОБА_1 неодноразово повідомляла, що не має можливості встановити додаток, оскільки при собі не має мобільного телефону. В результаті спору інспектор категорично відмовився їм повертати паспорти, на що ОСОБА_1 захотіла відійти в бік та зачекати начальника зазначеної співробітниці пункту пропуску та продовжити з`ясування ситуації вже з ним. Відійшовши декілька метрів від інспектора, до них підійшли інші прикордонники та повідомили, що ОСОБА_1 вчинила адміністративне правопорушення.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, покази свідка події, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:
1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;
2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;
3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;
4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;
5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;
6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Встановлено, що начальником 2-го відділу прикордонної служби «Бориспіль-1» Державної прикордонної служби України окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» капітаном ОСОБА_2 29.07.2020 року винесена постанова про накладення адміністративного стягнення в сфері порушення режимних правил у контрольних пунктах в`їзду виїзду серії ЧПЦ №049722 (а.с.8-9).
Вказаною постановою позивача ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.202 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 гривень.
З постанови слідує, що 29.07.2020 року ОСОБА_1 порушила режим в пункті пропуску через державний кордон України, встановлений п. 2.7. Положення про режим в пунктах пропуску через державний кордон «Бориспіль», «Київ» (Жуляни), «Гостомель», «Черкаси-аеропорт» та пункти контролю «Бориспіль» на території військової частини № НОМЕР_2 , що затверджений наказом ОКПП «Київ» від 15.12.2016 року № 55 ОД «Про встановлення режиму в пунктах пропуску через державний кордонна пункті контролю на ділянці відповідальності ОКПП «Київ», а саме: під час перебування у пункті пропуску «Бориспіль» у зоні «Приліт» терміналу «D» ДПМА «Бориспіль» під час оформлення пасажирів рейсу №5522 «Тіват-Київ» самостійно, без дозволу уповноважених осіб, залишила залу прикордонного контролю, тобто вчинила правопорушення, відповідальність за яке передбачено ст. 202 КУпАП.
Не погоджуючись із винесеною постановою серії ЧПЦ №049722 від 29.07.2020, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
У відповідності до статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Стаття 280 КУпАП встановлює, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідності до положення ст. 202 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за порушення прикордонного режиму, режиму в пунктах пропуску через державний кордон України або режимних правил у контрольних пунктах в`їзду - виїзду, що тягне за собою накладення штрафу на громадян від семи до десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а на посадових осіб - від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно з вимогами п.2.7 зазначеного вище Положення про режим в пунктах пропуску через державний кордон доступ та перебування осіб в межах пунктів пропуску «Бориспіль», «Київ» (Жуляни), «Черкаси-аеропорт», «Гостомель», під час перебування у пунктах пропуску особам, які перетинають державний кордон, забороняється без дозволу уповноважених посадових осіб ОКПП «Київ» залишати зону прикордонного контролю і територію пункту пропуску, пункту контролю.
Схожа положення міститься і у п. 4 ст. 6 ЗУ «Про прикордонний контроль», відповідно до якого прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем.
Згідно з пунктом 1 статті 247 КУпАП України обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Статтею 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).
Отже, особа, яка уповноважена розглядати справу про адміністративне правопорушення зобов`язана по-перше, встановити склад правопорушення, яким згідно статті 9 КУпАП протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність, по-друге, дослідити докази та оцінити їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Представником відповідача до відзиву на позовну заяву в підтвердження винуватості ОСОБА_1 в порушенні нею ст. 202 КУпАП, додано лише DVD диск, що містить відеозаписи з камер відеонагляду, а також відео з нагрудних камер інспекторів прикордонного контролю (а.с. 57).
Відповідно до частини першої статті 99 КАС України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Згідно з частиною другою статті 99 КАС України електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути визначено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».
Суд зазначає, що надані відповідачем матеріали на оптичному диску підпадають під визначення електронного доказу, встановленого статтею 99 КАС України, отже, копії зазначених доказів мають бути засвідчені електронним цифровим підписом або мають бути надані суду в оригіналі, що також передбачає наявність на них, серед іншого ознак цифрового підпису автора.
Як встановлено судом, шляхом огляду змісту оптичного диску, на відеозаписі відсутній цифровий підпис як їх автора так і особи, уповноваженої на виготовлення даних копій.
Таким чином, наданий суду відеозаписи не є допустимим доказом в розумінні статті 74 КАС України.
При цьому, інших належних та допустимих доказів вчинення адміністративного правопорушення відповідачем не надано та матеріали справи не містять.
Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї (пункт 1 статті 32), неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом. Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (пункт 45 рішення у справі Бочаров проти України від 17.06.2011; пункт 75 рішення у справі Огороднік проти України від 05.05.2015; пункт 52 рішення у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013).
Отже, відповідачем не доведено факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення та з матеріалів справи неможливо достовірно встановити даний факт, відтак і підстави для притягнення позивача до адміністративної відповідальності відсутні.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 15.10.2020 у справі №953/6701/20.
Таким чином, постанова серії ЧЦП №049722 від 29.07.2020 року по справі про адміністративне правопорушення, підлягає скасуванню з закриттям провадження по справі.
На підставі викладеного, керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 255, 268, 286 КАС України, суд,
ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної прикордонної служби України в особі окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» відділу прикордонної служби «Бориспіль-1» про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задовольнити.

Скасувати постанову ЧЦП №049722 від 29.07.2020 року про накладення на ОСОБА_1 , адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 170,00 грн., за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 202 КпАП України.

Справу про адміністративне правопорушення ст. 202 КпАП України у відношенні ОСОБА_1 - закрити, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до ч. 4 ст. 286 КАС України подається протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду через Бориспільський міськрайонний суд Київської області.

Суддя Чирка С.С.