Справа № 320/8522/20
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2021-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2021 року м. Київ № 320/8522/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Смолія І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державного бюро розслідувань (далі - ДБР), в якому просив:

визнати протиправним та скасувати наказ виконуючого обов`язки директора ДБР Соколова Олександра Володимировича (далі - в.о. директора ДБР Соколов О.В.) ДБР від 14.08.2020 № 518-ос «Про звільнення ОСОБА_1 »;

поновити позивача на посаді директора територіального управління ДБР, розташованого у місті Хмельницькому або на іншій рівнозначній посаді з 20.08.2020;

стягнути з ДБР на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.08.2020 у зв`язку із незаконним звільненням з роботи.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.09.2020 адміністративну справу №320/8522/20 передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.11.2020 прийнято вказану справу до провадження, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

14.12.2020 позивач звернувся до суду з заявою про зміну підстав позову.

Позовні вимоги, з урахуванням вказаної заяви, обґрунтовані протиправністю спірного наказу, оскільки, зокрема, у директора ДБР відсутні відповідні повноваження як керівника державної служби, ДБР порушено вимоги профільного та трудового законодавства, а відтак є достатні підстави для скасування наказу та, відповідно, поновлення позивача на посаді з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Представник ДБР у відзиві стверджує про правомірність оскаржуваного наказу, посилаючись на те, що ДБР діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством і, як наслідок, просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У відповіді на відзив позивач фактично наводить ті самі доводи та аргументи, що і у позовній заяві та заяві про зміну підстав позову.

Заперечення на відповідь відзив так само фактично містять ті самі доводи та аргументи, що і у відзиві.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом директора ДБР від 27.11.2018 № 204-ос позивача призначено на посаду директора територіального управління ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, як обраного за конкурсом з 28.11.2018, з випробувальним строком 6 місяців.

28.11.2018 позивачем складено присягу державного службовця, про що свідчать матеріали особової справи позивача.

08.07.2020 в.о. директора ДБР Соколовим О.В. прийнято наказ № 323 «Про затвердження Переліку посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами», відповідно до якого посади директора та заступника директора територіальних управлінь ДБР підлягали заміщенню особами рядового і начальницького складу - полковниками ДБР.

14.07.2020 в.о. директора ДБР ОСОБА_2 прийнято наказ № 90 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому на 2020 рік» (т. 1 а.с. 104), яким, відповідно до п.п. 4, 8 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», Переліку посад у територіальних управліннях ДБР, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами, затвердженого наказом ДБР від 08.07.2020 № 323, затверджено зміни до штатного розпису на 2020 рік № 1 територіального управління ДБР, розташованого у місті Хмельницькому та введено в дію з 17.08.2020 (п. 1), скорочено посади державної служби територіального управління ДБР, розташованого у місті Хмельницькому внаслідок змін до штатного розпису № 1, що додаються (п. 2).

Згідно з затвердженими вказаним наказом змінами до штатного розпису замість трьох посад державної служби територіального управління ДБР, розташованого у місті Хмельницькому: директор - 1 посада, перший заступник директора - 1 посада, заступник директора - 1 посада, з 17.08.2020 введено до штатного розпису посади старшого начальницького складу (полковник ДБР): директор - 1 посада, заступник директора - 2 посади.

Водночас, 14.07.2020 в.о. директора ДБР Соколовим О.В. прийнято наказ № 336 «Про попередження працівників», яким вирішено Управлінню кадрової та державної служби ДБР персонально попередити працівників територіальних управлінь ДБР, посади яких з 17.08.2020 скорочуються, про наступне вивільнення (додатки 1-7).

У списку працівників територіального управління ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, які попереджаються про скорочення посади державної служби внаслідок змін до штатного розпису (додаток 2 до вказаного наказу № 336) відсутній підпис позивача про відповідне попередження.

При цьому, в матеріалах справи наявний акт від 16.07.2020 № 20, відповідно до якого комісія у відповідному складі, склала акт про те, що 16.07.2020 ОСОБА_1 не прибув до ДБР для отримання попередження про наступне вивільнення у зв`язку з скороченням посади державної служби, яку він обіймає.

Також провідним спеціалістом відділу проходження служби, організаційно-штатної роботи та обліку персоналу Управління кадрової та державної служби ДБР складено протокол від 16.07.2020 про доведення інформації або документів до відома державного службовця, згідно з яким в цей же день відправлено на електронну пошту позивача надіслано попередження про наступне вивільнення. Вказаний акт також підписано керівником зазначеного Управління.

Крім того, листом від 16.07.2020 № 10-13-01-15507, за підписом керівника Управління кадрової та державної служби ДБР, направлено позивачу попередження про наступне вивільнення, копія яких також наявні в матеріалах справи, та відповідно до якого позивача попереджено про скорочення посади директора територіального управління ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, яку він обіймає, по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення даного попередження, та про наступне звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» з виплатою згідно з ч. 4 цієї статті вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

На підтвердження відправлення вказаних електронного та поштового листів відповідачем надано суду відповідну роздруківку з електронної пошти, список № 15 листів рекомендованих з відповідними даними, у тому числі відбитком поштового штемпеля та чек від 16.07.2020.

Водночас, в матеріалах справи міститься копія конверту, який повернувся відповідачу у зв`язку з закінченням терміну зберігання.

14.08.2020 в.о. директора ДБР Соколовим О.В. прийнято наказ № 518-ос «Про звільнення ОСОБА_1 », яким, відповідно до п.п. 8, 9 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», п. 1 ч. 1 та ч. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу», звільнено позивача з посади директора територіального управління ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, 20.08.2020 у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненням державної служби.

При цьому, в якості підстави у наказі зазначено: наказ ДБР від 14.07.2020 № 90 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому на 2020 рік», наказ ДБР від 14.07.2020 № 336 «Про попередження працівників» та протокол від 16.07.2020 про доведення інформації або документів до відома державного службовця.

Вважаючи наказ про звільнення протиправним та таким, що порушує його права, позивач звернувся до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

(1) 12.11.2015 Верховною Радою України прийнято Закон «Про Державне бюро розслідувань», який набрав чинності з 01.03.2016, відповідно до якого ДБР визначено як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції (ст. 1).

Завданнями ДБР відповідно до ст. 5 вказаного Закону є запобігання, виявлення, припинення, розкриття і розслідування:

1) злочинів, вчинених службовими особами, які займають особливо відповідальне становище відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про державну службу», особами, посади яких віднесено до першої - третьої категорій посад державної служби, суддями та працівниками правоохоронних органів, крім випадків, коли ці злочини віднесено до підслідності детективів Національного антикорупційного бюро України;

2) злочинів, вчинених службовими особами Національного антикорупційного бюро України, заступником Генерального прокурора України - керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури або іншими прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, крім випадків, коли досудове розслідування цих злочинів віднесено до підслідності детективів підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України;

3) злочинів проти встановленого порядку несення військової служби (військових злочинів), крім злочинів, передбачених статтею 422 Кримінального кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» незалежність ДБР від незаконного втручання у його діяльність гарантується, зокрема, визначеними цим та іншими законами: 1) спеціальним статусом ДБР, особливим порядком визначення його загальної структури, фінансування та організаційного забезпечення діяльності; 2) особливим порядком добору, призначення та звільнення ДБР, першого заступника Директора ДБР і заступника Директора ДБР, а також вичерпним, визначеним законом, переліком підстав для припинення їхніх повноважень; 3) порядком здійснення повноважень ДБР та його працівниками; 4) колегіальним прийняттям найбільш важливих рішень керівництвом ДБР; 5) забороною незаконного втручання у здійснення повноважень працівників ДБР; 6) належною оплатою праці працівників ДБР і соціальними гарантіями; 7) правовим захистом і забезпеченням особистої безпеки працівників ДБР, їхніх близьких родичів.

Отже, нормами Закону України «Про Державне бюро розслідувань» у зазначеній редакції ДБР визначався як орган зі спеціальним статусом, структурно незалежний від існуючих правоохоронних органів та органів безпеки.

В подальшому, 03.12.2019 Верховна Рада України, з метою удосконалення правових основ організації та діяльності ДБР, прийняла Закон № 305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань», який набрав чинності 27.12.2019.

Як наслідок, відповідно до статті 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», у редакції Закону України № 305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань», Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.

Таким чином, з 27.12.2019 ДБР, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції, припинило своє існування, внаслідок зміни його статусу на державний правоохоронний орган.

За таких умов, суд погоджується з твердженням представника ДБР про необхідність заміни посад державної служби, як не притаманних правоохоронним органам, іншими категоріями посади - рядового і начальницького складу.

З огляду на вказане, суд вважає доведеними обставини скорочення посад державної служби внаслідок зміни штатного розпису в територіальному управлінні ДБР, розташованому у місті Хмельницькому, у зв`язку з чим не приймає доводи позивача та його представника в цьому контексті

(2) В якості підстави для визнання протиправним та скасування спірного наказу ДБР позивач посилається на те, що скорочення посад державної служби мало бути здійснене тільки після затвердження Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань.

Так, згідно з абз. 1 ч. 6 ст. 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», у редакції Закону України № 305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань», порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами.

В той же час, за змістом п. 4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» Кабінету Міністрів України у місячний строк із дня набрання чинності цим Законом, зокрема, прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону, та привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Дійсно, вказане Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 № 743 (далі - Положення № 743), яка набрала чинності 27.08.2020.

Разом з тим, згідно з п.п. 4, 8 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного наказу, Директор Державного бюро розслідувань: затверджує структуру та штатну чисельність центрального апарату та територіальних органів Державного бюро розслідувань; видає у межах повноважень накази і розпорядження, дає доручення, які є обов`язковими для виконання працівниками Державного бюро розслідувань.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного наказу, підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Зі змісту вказаних норм видно, що вони не ставлять права Директора ДБР, передбачені п.п. 4, 8 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» та його обов`язки, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», в залежність від наявності чи відсутності затвердженого Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань.

Крім того, окрім зазначених нормативних підстав, в оскаржуваному наказі зазначено в якості підстави накази ДБР від 14.07.2020 № 90 ДСК та від 14.07.2020 № 336, стосовно яких позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження визнання їх протиправними та скасування.

(3) Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» керівництво діяльністю Державного бюро розслідувань здійснює його Директор, який має першого заступника та двох заступників. У разі відсутності Директора Державного бюро розслідувань його повноваження здійснює перший заступник Директора Державного бюро розслідувань, а в разі його відсутності - один із заступників Директора Державного бюро розслідувань згідно із розподілом обов`язків.

Пунктами 1, 2, 9 ч. 1, ч. 4 ст. 12 вказаного Закону передбачено, що Директор Державного бюро розслідувань: несе відповідальність за діяльність Державного бюро розслідувань, зокрема законність здійснюваних Державним бюро розслідувань оперативно-розшукових заходів, досудового розслідування, додержання прав і свобод людини і громадянина; організовує роботу Державного бюро розслідувань, призначає та звільняє першого заступника і заступників Директора Державного бюро розслідувань у порядку, визначеному цим Законом, а також визначає їхні обов`язки; призначає на посади та звільняє з посад працівників центрального апарату Державного бюро розслідувань, директорів та заступників директорів територіальних управлінь Державного бюро розслідувань.

У разі звільнення Директора Державного бюро розслідувань з посади, його смерті або відсутності відомостей про місце його перебування повноваження Директора Державного бюро розслідувань протягом 60 днів виконує його перший заступник, а в подальшому - почергово кожний із заступників і знову перший заступник з ротацією кожні 60 днів до того часу, доки не буде призначено нового Директора Державного бюро розслідувань у порядку, передбаченому цим Законом. Строк виконання повноважень розпочинається відповідно з дня, наступного за днем звільнення Директора Державного бюро розслідувань, або з дня, наступного за днем його смерті, або з дня, наступного за останнім днем, коли місце перебування Директора Державного бюро розслідувань було відомо.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» директори територіальних управлінь Державного бюро розслідувань та їх заступники, керівники підрозділів центрального апарату Державного бюро розслідувань та їх заступники призначаються на посаду та звільняються з посади Директором Державного бюро розслідувань. Такі особи призначаються на посади Директором Державного бюро розслідувань за поданням конкурсних комісій, що проводять конкурс на зайняття посад працівників Державного бюро розслідувань у порядку, передбаченому частиною третьою статті 14 цього Закону.

За змістом ст. 14 вказаного Закону до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань. Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. На службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки. Прийняття громадян України на службу до Державного бюро розслідувань без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

В свою чергу, відповідно до п.п. 3 та 7 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну службу» керівник державної служби в державному органі (далі - керівник державної служби) - посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі; суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що директор ДБР займає найвищу посаду в ДБР, яка є державною службою особливого характеру та прийняття на яку здійснюється на конкурсній основі.

При цьому, зазначені повноваження Директора ДБР притаманні і як суб`єкту призначення, і як керівнику державної служби, а встановлені особливості здійснення таких повноважень також дають підстави для висновку, що до особи, яка виконує обов`язки Директора ДБР, переходить весь спектр повноважень Директора, у том числі призначення на посади та звільнення з посад, зокрема, директорів та заступників директорів територіальних управлінь ДБР.

Норми п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» оперують поняттям суб`єкт призначення, тобто законодавець, конструюючи норму в такий спосіб фактично ототожнив суб`єкта призначення та керівника державної служби.

Хоча, у більшості державних органів керівником державної служби є керівник державного органу (наприклад, у інспекціях, агентствах, адміністраціях, службах тощо).

Проте, в органах, які очолюють особи, що обіймають політичні посади або повністю складаються з таких осіб (наприклад, Кабінет Міністрів України) чи обіймають інші посади, що не належать до посад державної служби (наприклад, державні колегіальні органи), керівником державної служби, як правило, є керівник апарату (секретаріату) такого органу (наприклад, Вища рада правосуддя).

Інакше кажучи, суб`єкт призначення не обов`язково має бути керівником державної служби.

17.03.2020 до виконання обов`язків Директора ДБР приступив заступник Директора ДБР - ОСОБА_2 , що в повній мірі узгоджується з положенням ч. 4 ст. 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», а також підтверджується копією наказу від 17.03.2020 № 179-ос.

Разом з тим, на підтвердження наявності у ОСОБА_2 повноважень виконувати обов`язки директора ДБР, представником відповідача надано накази ДБР від 18.05.2020 № 327-ос та від 20.07.2020 № 352, на підставі яких останній виконував повноваження директора ДБР з 17.03.2020 до 17.09.2020 включно.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на час спірних правовідносин керівником ДБР зазначено ОСОБА_2 , що відповідно до приписів ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» є достатнім доказом на підтвердження його повноважень.

З урахуванням викладеного, посилання позивача та його представника на відсутність повноважень у в.о. директора ДБР Соколова О.В. на видання наказу про звільнення позивача є безпідставними.

Наведені висновки не спростовує та обставина, що оскаржуваний наказ про звільнення підписано в.о. директора ДБР Соколовим О.В. як полковником ДБР, оскільки не виключає того, що він є не тільки суб`єктом призначення по відношенню до директорів територіальних управлінь ДБР, у тому числі позивача, а і фактично є керівником державної служби по відношенню до останніх.

Вказані висновки підтверджуються також тим, що згідно з Законом України від 23.02.2021 № 1285-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» ст. 91 доповнено новою частиною десятою, відповідно до якої повноваження керівника державної служби у Державному бюро розслідувань здійснюють Директор Державного бюро розслідувань та директори територіальних управлінь Державного бюро розслідувань.

(4) Суд зауважує, що у межах спірних правовідносин мало місце скорочення посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, а не зміна істотних умов державної служби, як посилається позивач, до яких ч. 3 ст. 43 Закону України «Про державну службу» віднесені зміна: 1) належності посади державної служби до певної категорії посад; 2) основних посадових обов`язків; 3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення; 4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу; 5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).

Отже, аргументи та доводи позивача, пов`язані зі зміною істотних умов державної служби, не можуть бути прийняті судом до уваги.

(5) Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При цьому, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 421, частин першої, другої і третьої статті 492, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус (ч. 4 ст. 40 КЗпП України).

Разом з тим, згідно з ч.ч. 2 та 3 ст. 492 КЗпП України, на яку, так само як і на ст. 40 цього кодексу посилається позивач, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Законом, що регулює статус позивача в частині особливостей звільнення у межах спірних правовідносин є Закон України «Про державну службу».

Так, згідно з ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», у редакції, чинній як на момент попередження про наступне звільнення, так і на момент прийняття спірного наказу, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Побудована законодавцем конструкція норми з використанням словосполучення «може пропонувати» свідчить про те, що при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом, а не обов`язком суб`єкта призначення або керівника державної служби.

Таким чином, при звільненні державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», вказані положення КЗпП України не застосовуються, так само як і положення п. 7 Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 № 414, відповідно до якого особи, які працюють в умовах режимних обмежень, мають переважне право залишатися на роботі у разі вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

(6) Стосовно формулювання підстави звільнення позивача, яка не визначена Законом України «Про державну службу» в частині «…з припиненням державної служби» у спірному наказі, суд звертає увагу, що наказ містить чітку підставу для звільнення, а саме: «…у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису…», що передбачено та відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Водночас, в межах спірних правовідносин внаслідок звільнення позивача з державної служби, остання припиняється, про що і зазначено у такому наказі, що цілком відповідає вимогам п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу», згідно з яким державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (ст. 87 цього Закону).

(7) З приводу тверджень позивача про поширення на нього передбачених пп.пп. 3 та 4 п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» гарантій, суд зважає на таке.

Згідно з вказаними положеннями установлено, що з дня набрання чинності цим Законом: директори територіальних управлінь та інші працівники Державного бюро розслідувань продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення їхніх повноважень на посаді відповідно до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» з урахуванням внесених цим Законом змін (пп. 3); працівники Державного бюро розслідувань, які перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених, продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення повноважень на посаді відповідно до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» з урахуванням внесених цим Законом змін, у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань (пп. 4).

Так, встановлена пп. 3 гарантія безпосередньо застосована до позивача, оскільки після набрання чинності Законом України № 305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» він продовжував здійснювати свої повноваження до його звільнення з підстав, які вже наведені.

При цьому, передбачена пп. 4 гарантія на позивача не розповсюджується, оскільки стосується слідчих та оперуповноважених, які перемогли у відповідних конкурсах.

В цьому контексті також слід зазначити, що вказані норми не дають гарантій від можливого звільнення з відповідних підстав, зокрема, у разі заміщення посад державної служби посадами рядового і начальницького складу.

(8) Суд також не може прийняти до уваги посилання позивача на те, що його не ознайомлено з протоколом від 16.07.2020 про доведення інформації або документів до відома державного службовця, оскільки Порядок фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1042, не передбачає такого обов`язку, натомість п. 6 такого Порядку надає державному службовцю, якому доведено інформацію або документи до відома, право отримати завірену в установленому порядку копію відповідного протоколу, яким позивач мав та має можливість скористатися.

Більше того, як стверджує сам позивача та підтверджується матеріалами справи, останнього повідомлено про вивільнення за допомогою електронної пошти.

Також позивачу відповідачем направлено відповідний лист поштою, хоча останній і повернувся за закінченням терміну зберігання.

Тобто, відповідачем вжито достатньо заходів для належного повідомлення позивача про вивільнення.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 91 Закону України «Про державну службу» інформація або документи, надіслані поштою, в тому числі електронною, чи шляхом передачі з використанням інших засобів зв`язку вважаються такими, що доведені до відома державного службовця на п`ятий календарний день з моменту їх відправлення.

З огляду на те, що лист на електронну пошту направлено позивачу 16.07.2020, представник відповідача обґрунтовано стверджує, що позивач повідомлений про звільнення 21.07.2020, та, як наслідок, днем звільнення є 20.08.2020, тобто відповідачем дотримано встановлені ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» строки.

(9) Решта посилань та тверджень позивача фактично зводяться до незгоди з законодавчим регулюванням спірних правовідносин та реалізацією відповідних норм і організаційно-розпорядчих документів, у зв`язку з чим суд зауважує, що предметом спору в межах даної адміністративної справи є зазначений наказ про звільнення позивача, з огляду на що судом не можуть бути прийняті відповідні доводи, які не стосуються предмету спору.

Враховуючи викладене у сукупності, суд прийшов до висновку про правомірність прийнятого ДБР наказу від 14.08.2020 № 518-ос «Про звільнення ОСОБА_1 ».

За таких обставин, у суду відсутні підстави для задоволення позову в частині поновлення позивача на посаді та присудження середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 242-246, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» цього ж Кодексу.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.В. Смолій