Справа № 160/16608/20
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2021-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Тулянцевої І.В.
при секретарі судового засідання Прогонній В.В.
представника відповідача-1 Армашової І.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, Офіса Генерального прокурора, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання сплатити матеріальну шкоду,-
11 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Дніпропетровської обласної прокуратури, в якій позивач просить:
- визнати бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури протиправною та зобов`язати відповідача сплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), матеріальну шкоду у розмірі 1 422 889 (один мільйон чотириста двадцять дві тисячі вісімсот вісімдесят дев`ять) грн., у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме, посадового окладу, визначеного ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015 року по 26 березня 2020 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працював в органах прокуратури з 2005 року. Відповідно до наказу прокурора Дніпропетровської області №935к від 25.07.2018 року був призначений на посаду начальника відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Дніпропетровської області. Наказом прокурора Дніпропетровської області №1004к від 19.08.2020 року позивача звільнено з посади начальника відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 ЗУ «Про прокуратуру» з 31.08.2020 року. В період з 01.07.2015 року по 26.03.2020 року включно, його посадовий оклад нараховувався не в розмірі, встановленому ст.81 Закону України «Про прокуратуру», а у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України на підставі змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України». Отже, позивач стверджує, що діями та рішенням Держави Україна порушено право власності позивача на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованої ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 року №6-р/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Крім того, позивачем вказано, що належним способом захисту його прав у наведених правовідносинах є застосування норм прямої дії ч.3 ст.152 Конституції України та стягнення на користь позивача матеріальної шкоди, у вигляді недоотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу визначеного за ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями п.26 розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» БК України, що визнані неконституційними.
Цією ж ухвалою відповідачам надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
14.01.2021 року на адресу суду засобами поштового зв`язку надійшов від Дніпропетровської обласної прокуратури відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що Дніпропетровська обласна прокуратура фінансується головним розпорядником коштів відповідно до чинного законодавства. Структура та умови оплати праці з 14.06.2012 року встановлюються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» зі змінами. Відповідно до ст.81 Закону України «Про прокуратуру», кошторис із заробітної плати для працівників прокуратури Дніпропетровської області, обласною прокуратурою не затверджується, фінансування не здійснювалось, заробітна плата не нараховувалась, а тому позовні вимоги позивача мають бути звернені до Офісу Генерального прокурора. Крім того, оскільки з часу набрання чинності законом України «Про прокуратуру» розміри окладів працівників органів прокуратури регулюються постановами Кабінету Міністрів України та Законами України про Державний бюджет України, і видатки на реалізацію положень ст.81 Закону України «Про прокуратуру» не передбачались, Дніпропетровська обласна прокуратура не мала правових підстав для нарахування та виплати позивачу заробітної плати поза межами видатків Державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено КМУ. Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 року №6-р/2020 окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного Кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМУ, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України.
Отже, дії відповідача щодо не нарахування та не виплати заробітної плати, розраховуючи оклад прокурора відповідно до положень ст.81 Закону України «Про прокуратуру» у період з 01.07.2015 по 26.03.2020 року, на думку Дніпропетровської обласної прокуратури не можуть бути визнані протиправними, оскільки відповідали вимогам нормативно-правових актів, які були чинні у зазначений період. Крім того, дія п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного Кодексу України у частині, що стосується норм і положень ст.81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII, втратила чинність з 26.03.2020 року, а тому рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення.
Наступне підготовче судове засідання призначено на 03 лютого 2021 року о 14:30 год.
В підготовчому судовому засіданні 03.02.2021 року оголошено перерву, у зв`язку з отримання додаткових доказів у справі.
15.02.2021 року на адресу суду від Дніпропетровської обласної прокуратури надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових документів.
В підготовчому судовому засіданні 15.02.2021 року оголошено перерву до 22.02.2021 року до 14:00 год., у зв`язку з наданням додаткового часу для ознайомлення з наданими документами позивачу.
В підготовчому судовому засіданні 01.03.2021 року оголошено перерву до 10.03.2021 року до 15:00 год., у зв`язку з наданням додаткового часу відповідачу для надання додаткових доказів.
10.03.2021 року на адресу суду надійшло від Дніпропетровської обласної прокуратури клопотання про закриття провадження у справі та клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів по справі.
05.04.2021 року на адресу суду надійшло від Дніпропетровської обласної прокуратури клопотання про зупинення провадження у справі.
В підготовчому судовому засіданні 05.04.2021 року судом відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача-1 про зупинення провадження у справі та оголошено перерву до 19.04.2021 року до 16:00 год.
19.04.2021 року на адресу суду повторно надійшло клопотання від Дніпропетровської обласної прокуратури про зупинення провадження у справі.
В підготовчому судовому засідання 19.04.2021 року судом вказане клопотання залишено без розгляду та попереджено представника Дніпропетровської обласної прокуратури про зловживання процесуальними правами, оголошено перерву до 26.04.2021 року до 12:00 год., у зв`язку з відсутністю у представника відповідача-1 доказів вручення іншим учасникам справи клопотання про залишення позову без розгляду.
23.04.2021 року на адресу суду засобами поштового зв`язку надійшов від Офісу Генерального прокурора відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 року № 6-р/2020 визначено, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст.81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. При цьому, Положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Частиною 2 статті 152 Конституції України, статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. У рішенні Конституційного Суду України від 24.12.1997 №8 - зп у справі №3/690-97 вказано, що ч.2 ст.152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю. Окрім того, у рішенні від 30.09.2010 №20-рп/2010 у справі №1-45/2010 за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 08.12.2004 № 2222 (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційним Судом України зазначено про те, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню - як такі, що втратили чинність - з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Отже, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення. Визнані неконституційними положення п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у відповідній частині втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення, тобто з 26.03.2020 і саме з цієї дати оплата праці регулюється нормою ст.81 Закону України «Про прокуратуру», яка не підлягає застосовуванню до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення. З огляду на це, визнання таким, що не відповідає Конституції України та є неконституційним положення п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у наведеному значенні має наслідком втрату ним чинності з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, про що й зазначено у його тексті, у зв`язку з чим із втратою чинності даною нормою не спричинено правових наслідків для спірних правовідносин до моменту визнання її неконституційною. Із урахуванням цього, викладені у позові доводи щодо можливості застосування зазначеного рішення Конституційного Суду України до наявних спірних правовідносин щодо нарахування і виплати позивачу матеріальної шкоди, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу визначеного ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» за період з 01 липня 2015 року по 26 березня 2020 року - є необґрунтованими. З огляду на викладене, прокуратура Дніпропетровської області при нарахуванні та виплаті заробітної плати прокурорам, у тому числі позивачу, діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений законодавством.
26.04.2021 року на адресу суду надійшло від Дніпропетровської обласної прокуратури клопотання про залишення позову без розгляду.
В підготовчому судовому засіданні 26.04.2021 року оголошено перерву до 12.05.2021 року до 14:00 год., у зв`язку з наданням представнику відповідача-1 додаткового часу для ознайомлення з відзивом на позовну заяву відповідача-2.
В судовому засіданні 26.05.2021 року оголошено перерву до 23.06.2021 року до 10:30 год.
В судовому засіданні 23.06.2021 року позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.
Представник відповідача-1 позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити у їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у письмовому відзиві на позовну заяву.
Відповідач-2 та третя особа в судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, що підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, причини неявки суду не повідомили, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подавали.
Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
Позивач - ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
У період з 27.09.2005 року по 31.08.2020 року позивач працював на різних посадах в органах прокуратури Дніпропетровської області. Остання посада - начальник відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Дніпропетровської області, що підтверджується записами у трудовій книжці серії НОМЕР_3 від 27.09.2005 року.
Наказом прокуратури Дніпропетровської області №1004к від 19.08.2020 року позивача звільнено з посади начальника відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» з 31.08.2020 року.
15.09.2020 року позивач звернувся із запитом про отримання публічної інформації до керівника Дніпропетровської обласної прокуратури про надання інформації щодо розмірів окладу, встановленого за посадами, які він обіймав працюючи в органах прокуратури в період з 01.07.2015 по 31.08.2020 (помісячно).
На запит позивача від 15.09.2020 року, Дніпропетровською обласною прокуратурою листом від 21.09.2020 року №27-11 вих.20 повідомлено, що посадовий оклад на займаних позивачем посадах прокуратури Дніпропетровської області, відповідно до постанови КМУ від 31.05.2012 року №505 зі змінами, становить:
- з 01.07.2015 по 30.11.2015 щомісяця 2518 гривень - начальник відділу;
- з 01.12.2015 по 05.09.2017 щомісяця 3148 гривень - начальник відділу;
- з 06.09.2017 по 31.08.2020 щомісяця 7750 гривень - начальник відділу.
Відповідно до наданих Дніпропетровською обласною прокуратурою розрахункових листів з липня 2015 року заробітна плата позивача виплачувалась виходячи з таких розмірів окладів:
- липень 2015 - 3 148,00 грн., серпень 2015 - 3 148,00 грн., вересень 2015 - 3 148,00 грн., жовтень 3 148,00 грн., листопад 2015 - 3 148,00 грн., грудень 2015 - 3 148,00 грн.;
- січень 2016 - 3 148,00 грн., лютий 2016 - 3 148,00 грн., березень 2016 - 3 148,00 грн., квітень 2016 - 3 148,00 грн., травень 2016 - 3 148,00 грн., червень 2016 - 3 148,00 грн., липень 2016 - 3 148,00 грн., серпень 2016 - 3 148,00 грн., вересень 2016 - 3 148,00 грн., жовтень 2016 - 3 148,00 грн., листопад 2016 - 3 148,00 грн., грудень 2016 - 3 148,00 грн.;
- січень 2017 - 3 148,00 грн., лютий 2017 - 3 148,00 грн., березень 2017 - 3 148,00 грн., квітень 2017 - 3 148,00 грн., травень 2017 - 3 148,00 грн., червень 2017 - 3 148,00 грн., липень 2017 - 3 148,00 грн., серпень 2017 - 3 148,00 грн., вересень 2017 - 3 148,00 грн., жовтень 2017 - 3 148,00 грн., листопад 2017 - 3 148,00 грн., грудень 2017 - 7 750,00 грн.;
- січень 2018 - 7 750,00 грн., лютий 2018 - 7 750,00 грн., березень 2018 - 7 750,00 грн., квітень 2018 - 7 750,00 грн., травень 2018 - 7 750,00 грн., червень 2018 - 7 750,00 грн., липень 2018 - 7 750,00 грн., серпень 2018 - 7 750,00 грн., вересень 2018 - 3 148,00 грн., жовтень 2018 - 7 750,00 грн., листопад 2018 - 7 750,00 грн., грудень 2018 - 7 750,00 грн.;
- січень 2019 - 7 750,00 грн., лютий 2019 - 7 750,00 грн., березень 2019 - 7 750,00 грн., квітень 2019 - 7 750,00 грн., травень 2019 - 7 750,00 грн., червень 2019 - 7 750,00 грн., липень 2019 - 7 750,00 грн., серпень 2019 - 7 750,00 грн., вересень 2019 - 3 148,00 грн., жовтень 2019 - 7 750,00 грн., листопад 2019 - 7 750,00 грн., грудень 2019 - 7 750,00 грн.;
- січень 2020 - 7 750,00 грн., лютий 2020 - 7 750,00 грн., березень 2020 - 7 750,00 грн., квітень 2020 - 7 750,00 грн., травень 2020 - 7 750,00 грн., червень 2020 - 7 750,00 грн., липень 2020 - 7 750,00 грн., серпень 2020 - 7 750,00 грн.
Зазначені оклади були встановлені не у відповідності до положень ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», а у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів, що підтверджується відповідачем.
Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Позивач вважає, що діями та рішеннями Держави Україна було порушено його право на отримання заробітної плати у розмірі, встановленому Законом України «Про прокуратуру» чим завдано йому майнову шкоду актом, що визнано неконституційним.

Отже, спірним питанням у даній справі є наявність права на відшкодування шкоди, завданої прийняттям неконституційного акту, у вигляді недоотриманої частини заробітної плати.

Суд, перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 4 статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

15 липня 2015 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Відповідно до частин 1-4 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом:

1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2;

2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.

Посадові оклади прокурорів, які перебувають на адміністративних посадах, встановлюються у такому розмірі:

9) керівника підрозділу регіональної прокуратури - 1,27-1,20 посадового окладу прокурора регіональної прокуратури.

Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (ч.8 ст.81 Закону України «Про прокуратуру»).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» 1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017 року, ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» викладено в такій редакції: «Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року», а в подальшому посадовий оклад був збільшений до 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб (Закон України №113-IX від 19.09.2019 року).

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» установлено у 2015 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі:

з 1 січня 1218 гривень, з 1 вересня 1378 гривень.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі:

з 1 січня 1378 гривень, з 1 травня 1450 гривень, з 1 грудня 1600 гривень.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено у 2017 році прожитковий мінімум для працездатних осіб:

з 1 січня 2017 року 1600 гривень.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено у 2018 році прожитковий мінімум для працездатних осіб:

з 1 січня 2018 року 1762 гривні.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено у 2019 році прожитковий мінімум для працездатних осіб:

з 1 січня 2019 року 1921 гривня.

Разом з цим, суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року №108/95-ВР (далі Закон України №108/95-ВР) умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно статті 13 зазначеного Закону оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

За приписами статті 89 Закону України «Про прокуратуру» функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

Згідно статті 90 вказаного Закону фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Відповідно до п.9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» норми і положення, зокрема, статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів.

Схема посадових окладів працівників органів прокуратури затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 31.12.2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Закон України від 28.12.2014 року №80-VIII «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та Закон України від 28.12.2014 року №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин прийняті пізніше Закону України 14.10.2014 року №1697-VII «Про прокуратуру», а тому у 2015 році норми і положення Закону України «Про прокуратуру» щодо заробітної плати прокурора застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не статтею 81 цього Закону.

Аналіз наведених правових норм та обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач -1 не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у іншому розмірі, ніж це передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Аналогічні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі №825/575/16, від 19 березня 2020 року у справі №806/3314/17, від 09 вересня 2020 року у справі №807/1171/16.

Як встановлено судом та підтверджується відповідачем -1, у спірний період посадовий оклад позивача нараховувався не у відповідності до положень ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», а у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України,

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що положеннями п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, які були визнані неконституційними, йому було завдано матеріальної шкоди (збитків) у вигляді неотриманої заробітної плати, тому належним способом захисту його прав є застосування норм прямої дії, а саме ч.3 ст.152 Конституції України, якою закріплено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

З цього приводу суд зазначає, що відповідно до ст.22 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Тобто, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Суд вважає, що недоотриманий позивачем розмір заробітної плати не може вважатись збитками у розумінні ст.22 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у судових рішеннях по справі №560/703/20, які залишені без змін постановою Верхового Суду від 28 січня 2021 року.

Суд також зазначає, що відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічне положення міститься у статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 року №2136-VIII.

Окрім цього у статті 97 цього Закону визначено, що Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання.

Рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.

Тобто, рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Встановлена Конституційного Суду України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верхового Суду від 28.01.2021 року у справі №560/703/20.

Суд звертає увагу, що у рішенні Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26.03.2020 року відсутні положення, які б дозволили зробити висновок про його поширення на правовідносини, які припинилися на момент його ухвалення. Натомість у резолютивній частині рішення чітко вказано, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, з огляду на наведене, враховуючи відсутність у відповідача права на здійснення перерахунку та виплату посадового окладу позивачу самостійно без правого врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України у розмірі, іншому ніж встановлений постановою КМУ №505 та враховуючи те, що рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 року №6-р/2020 на спірні правовідносини за період з 01 липня 2015 року по 26 березня 2020 року не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття вказаного рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, суд приходить до висновку про те, що Дніпропетровською обласною прокуратурою не було допущено бездіяльності щодо неналежного розрахунку з позивачем і як наслідок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо зобов`язання сплатити матеріальну шкоду за період з 01 липня 2015 року до 26 березня 2020 року.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

Отже, оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд дійшов до висновку про недоведеність позивачем заявлених позовним вимог та, відповідно, відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору за подання даної категорії справ, а тому судові витрати не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 73-78, 90, 139, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Дніпропетровської обласної прокуратури (пр.Д.Яворницького, 38, м.Дніпро, 49044, ), Офіса Генерального прокурора (вул.Різницька, 13/15, м.Київ, 01001, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області (вул.Челюскіна, 1, м.Дніпро, 49000, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання сплатити матеріальну шкоду - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 05.07.2021 року.

Суддя І.В. Тулянцева