Справа № 440/3253/21
Суддя: К.І. Клочко
Дата ухвалення: 2021-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2021 року м. ПолтаваСправа № 440/3253/21

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Клочка К.І., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства "Крюківський вагонобудівний завод" до Міністерства оборони України , ОСОБА_1 про визнання протиправними дій, скасування наказу та зобов`язання вчинити дії. Під час розгляду справи суд, -

В С Т А Н О В И В:

02 квітня 2021 року Публічне акціонерне товариство " Крюківський вагонобудівний завод" звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України , ОСОБА_1 про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування наказу, розірвання контракту на проходження військової служби, а саме просить:

- визнати протиправними дії представників Міністерства оборони щодо прийняття ОСОБА_1 на військову службу за контрактом, а також видання наказів про прийняття на військову службу за контрактом на посаді осіб офіцерського складу ОСОБА_1 ;

- скасувати накази про прийняття на військову службу за контрактом на посаді осіб офіцерського складу ОСОБА_1 та зобов`язати відповідача розірвати/припинити з ОСОБА_1 контракт про проходження громадянами військової служби у ЗСУ на посадах осіб офіцерського складу .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 працював на посаді директора з виробництва ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод" та 25.09.2020 був звільнений. 28.09.2020 ОСОБА_1 укладено контракт на проходження військової служби з Міністерством оборони України.

Позивач вважає протиправним наказ Міністерства оборони України, оскільки на момент його винесення ОСОБА_1 перевищив граничний вік перебування на військовій службі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 заперечення представника відповідача ОСОБА_1 проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження залишено без задоволення.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 витребувано докази.

25.05.2021 судом отримано відзив на позовну заяву від представника відповідача ОСОБА_1 , в якому він заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод" надає неправдиву інформацію, а саме: 01.10.2020 ОСОБА_1 прибув з щорічної відпустки до ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод" та повідомив керівництво про те, що він вибуває до ВЧ 1978 м. Запоріжжя для подальшого проходження служби, про що надав копію контракту, припис, витяг із наказу військкомату та витяг з наказу ВЧ. Також позивач 05.11.2020 отримав ухвалу Крюківського районного суду м. Кременчука у справі № 537/3647/20 разом з копією позовної заяви ОСОБА_1 та доданими документами, в тому числі і припис № 3/2623 від 29.09.2020. Також, зі звернення ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод" від 23.11.2020 до Міністерства оборони України та начальника Департаменту військової контррозвідки Служби безпеки України вбачається, що позивач був обізнаний про укладення ОСОБА_1 контракту про проходження військової служби.

Також представник ОСОБА_1 наполягає на відсутності факту перевищення відповідачем граничного віку перебування на службі, адже пунктом 7 статті 22 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у відповідній редакції передбачено, що граничний вік щодо старшого офіцерського складу складає 60 років.

04.06.2021 судом отримано відзив на позовну заяву від Міністерства оборони України, в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод" не має підстав для звернення до суду, оскільки на момент прийняття ОСОБА_1 на військову службу 28.09.2020 він вже був звільнений позивачем.

Також представник Міністерства оборони України заперечив факт перевищення ОСОБА_1 граничного віку перебування на службі, адже пунктом 2 частини 3 статті 28 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що граничний вік перебування в запасі другого розряду для осіб старшого офіцерського складу встановлюється - 60 років.

Крім того, на думку відповідача, Міністерство оборони не може бути відповідачем у цій справі, оскільки ОСОБА_1 не перебував та не перебуває у штаті апарату Міністерства оборони України.

15.06.2021 судом отримано відповідь на відзив, у якій позивач наполягає на перевищенні ОСОБА_1 граничного віку перебування на службі. Також позивач наполягає на порушенні прав підприємства, оскільки укладення оскарженого контракту може спричинити майнову шкоду у вигляді виплати середнього заробітку в разі поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Суд, розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наступне.

ОСОБА_1 був призначений на посаду директора з виробництва ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод" 13.07.2015 наказом № 455-ос.

Наказом № 554-ос від 25.09.2020 ОСОБА_1 звільнено з роботи за систематичне невиконання обов`язків, покладених трудовим договором на підставі пункту 3 частини 1 статті 40 КЗпП України /а.с. 17/.

28.09.2020 між Міністерством оборони України в особі командира ВЧ А1314 та громадянином ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу.

ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод" не погодилося із діями відповідача щодо прийняття ОСОБА_1 на військову службу та зверунося з цим позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

У постанові Верховного Суду України від 23 травня 2017 року у справі № 800/541/16 підкреслено, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Для визначення інтересу як об`єкта судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово застосовував критерії, які дозволяють виявити наявність або відсутність охоронюваного законом інтересу в особи, яка звертається за судовим захистом. Судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який:

- має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання, але виходить за межі суб`єктивного права;

- пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;

- є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві або скарзі особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;

- є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу або скаржнику.

- порушений суб`єктом владних повноважень.

Такі критерії визначені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 9901/216/19.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо такі рішення прийняті суб`єктом владних повноважень поза межами визначеної законом компетенції, або ж оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.08.2018 у справі №295/14795/16-а, від 23.11.2018 у справі №296/10121/17, від 29.01.2019 у справі №826/10853/17, від 05.03.2019 у справі № 360/2334/17, від 15.04.2020 у справі №818/294/18.

Крім того, порушення вимог Закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 607/8188/17.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Такий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 12.05.2021 у справі № 640/11938/20.

Позивач наполягає на порушенні прав підприємства, оскільки укладення оскарженого контракту може спричинити майнову шкоду у вигляді виплати середнього заробітку в разі поновлення ОСОБА_1 на роботі за результатами розгляду Крюківським районним судом м. Кременчука справи № 537/3647/20.

Водночас, суд не погоджується з наявністю порушених прав позивача у спірних правовідносинах враховуючи наступне.

По-перше, на момент прийняття ОСОБА_1 на військову службу 28.09.2020 він вже був звільнений звільнений з роботи за систематичне невиконання обов`язків, покладених трудовим договором на підставі пункту 3 частини 1 статті 40 КЗпП України наказом ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод" № 554-ос від 25.09.2020.

Тобто, на момент вчинення відповідачами оскаржених у цій справі дій ОСОБА_1 не перебував у трудових правовідносинах з ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод" та, відповідно, не мав перешкод для проходження військової служби, пов`язаних з роботою у ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод".

По - друге, факт звернення ОСОБА_1 до Крюківського районного суду м. Кременчука з позовом до ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод" про поновлення на роботі жодним чином не свідчить про порушення прав позивача у спірних правовідносинах, адже можлива виплата ОСОБА_1 середнього заробітку в разі задоволення його позову є не шкодою, а визначеним трудовим законодавством обов`язком роботодавця.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 15 серпня 2019 року справа №1340/4630/18, від 27.04.2020 у справі №826/17354/17 .

Враховуючи вищенаведене, судом не встановлено порушення прав ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод" прийняттям ОСОБА_1 на військову службу за контрактом.

Відтак, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного та керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову публічного акціонерного товариства "Крюківський вагонобудівний завод" ( вул. Приходька, 139, м. Кременчук, Полтавська область, 39621) до Міністерства оборони України, ( Повітрофлотський пр-т, 6, м. Київ, 03168), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про визнання протиправними дій, скасування наказу та зобов`язання вчинити дії повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Суддя К.І. Клочко