Справа № 640/2791/21
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2021-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2021 року м. Київ № 640/2791/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Амельохіна В.В. розглянувши в спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в м. Києві
провизнання протиправною бездіяльністю, зобов`язання вчинити дії.,
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі по тексту - відповідач) про:

визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, яка виявилася у нездійсненні поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) опосередковану листами від 12.11.2020р. №2600-0305-8/161780 та від 15.01.2021 року №2600-0305-8/5610.

зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити виплату пенсію ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) згідно з заявою від 31.07.2020 року.

Ухвалою суду від 09 лютого 2021 року відкрито спрощене провадження в адміністративній справі без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та запропоновано відповідачу надати відзив протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за віком. Позивач постійно проживає у Республіці Австрії, що є невідкладною мірою задля покращення загального стану здоров`я спричиненого хронічними захворюваннями, що підтверджується медичним висновком, виданим спеціалістом у сфері терапевтичної медицини - ангіології приватної клініки м. Відень. З квітня 2018 року позивачу припинено виплату пенсії, у зв`язку із чим останній звернувся до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії, однак листом від 12.11.2020 року №2600-0305-8/161780 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві відмовило позивачу у поновленні виплати пенсії, зазначивши при цьому необхідність особистого звернення та надання паспорта громадянина України.

11 березня 2021 року відповідачем подано відзив на позов, відповідно до якого проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 з 07.10.2016 року отримує пенсію за віком у Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві.

З квітня 2018 року у зв`язку з тривалим недоотриманням призначеної пенсії було припинено виплату пенсії.

05 листопада 2020 року представник позивача Попков П.О. звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про поновлення виплати пенсії від 31.07.2020 року.

Листом від 12.11.2020 року №2600-0305-8/161780 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомлено про неможливість поновлення виплати пенсії з огляду на відсутність повного переліку документів передбачених постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а саме паспорта громадянина України, а також рекомендовано звернутися особисто, а не через представника.

09 грудня 2020 року представником позивача повторно подано заяву про поновлення виплати пенсії.

Листом від 15.01.2021 року №2600-0305-8/5610 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомлено про надання вичерпної відповіді листом №2600-0305-8/161780 від 12.11.2020 року та зазначено про неможливість розгляду повторних звернень одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті у розумінні ст. 8 Закону України «Про звернення громадян».

Вважаючи протиправними дії відповідача та у зв`язку із цим необхідність зобов`язання вчинити певні дії, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Нормами частини 3 статті 4 Закону №1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону №1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон №1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом №1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до частини 1 статті 47 Закону №1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частини 1 статті 49 Закону №1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

У разі якщо особа, якій призначається пенсія, не досягла повноліття або є недієздатною, заява подається батьками, усиновителями, батьками-вихователями, прийомними батьками, патронатними вихователями, опікунами, піклувальниками за місцем їх проживання (реєстрації), представниками закладів (органів опіки і піклування), які виконують функції опікунів і піклувальників (далі - законні представники) за місцезнаходженням таких закладів (органів).

Згідно з пунктом 1.2 Порядку №22-1, заява про призначення пенсії працюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником до органу, що призначає пенсію, через уповноважену посадову особу підприємства, установи, організації (далі - посадова особа) за місцезнаходженням такого підприємства, установи або організації. За бажанням особи така заява може бути подана особисто за місцем проживання (реєстрації) або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, або законного представника.

Заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії (пункт 1.5 Порядку №22-1).

У свою чергу, питання представництва врегульовано главою 17 розділом ІV книги першої Цивільного кодексу України.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина 1 статті 237 Цивільного кодексу України).

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (частина 3 статті 237 Цивільного кодексу України).

Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю (частина 1 статті 244 Цивільного кодексу України).

Так, виходячи зі змісту наведених положень Порядку №22-1, Правління Пенсійного фонду України під час визначення особи, уповноваженої на подачу відповідних заяв, оперує різними поняттями представництва "представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально", "представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, або законного представника", "законним представником". Разом з тим, приписи Цивільного кодексу України, як акта вищої юридичної сили, що містить у собі спеціальні правові норми, які регулюють питання представництва, визначають як рівнозначні за своєю правовою природою такі види представництва, які виникають на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства, відмінність між якими полягає лише у порядку оформлення такого представництва.

Крім того, положення частини 1 статті 44 Закону №1058-IV, які наведено вище, також передбачають подання відповідних заяв особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Як вказано вище, рішенням від 12 листопада 2020 року №2600-0305-8/161780 відмовлено у поновленні виплати пенсії позивача з огляду на те, що документи до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві подано представником за нотаріально посвідченою довіреністю, а не позивачем особисто або його законним представником.

За таких обставин висновок відповідача щодо порушення позивачем вимог пункту 1.5 Порядку № 22-1 суд вважає безпідставним.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 03.09.2020 у справі № 213/2704/16-а та від 11.07.2019 у справі № 812/564/18.

Стосовно посилань відповідача на порушення вимог п.2.22 Порядку №22-1 (відсутній паспорт громадянина України) суд зазначає наступне:

Частиною першою статті 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Статтею 5 Закону України "Про громадянство України" визначено, що документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

За змістом частини першої статті 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно частини п`ятої статті 45 зазначеного Закону документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Порядком №22-1 передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника (пункт 1.1 Порядку№22-1).

У пункті 2.9 Порядку № 22-1 зазначено, що особа, яка зверталася за пенсією, повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Пунктом 2.22 Порядку № 22-1 передбачено, що за документ, який засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 2.23 Порядку № 22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

Відповідач посилається на те, що позивачем була порушена процедура звернення за призначенням його пенсії, а саме, не була дотримана вимога особистого звернення, а представник позивача, які діють на підставі нотаріально посвідченої довіреності, не мають законних повноважень передати до відповідача його особисту заяву про призначення пенсії.

Разом з тим, вказані посилання суд оцінює критично, оскільки надані до управління документи містили заяву про поновлення виплати пенсії, яка повністю відповідає формі, що встановлена Порядком №22-1.

Крім того, судом встановлено, що відповідачем не приймалось рішення про припинення виплати пенсії позивачу, хоча відповідно до статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" прийняття такого рішення є обов`язковим.

Такого рішення відповідачем до матеріалів справи надано не було. У матеріалах пенсійної справи позивача №866583/050 відсутнє вказане рішення про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 .

Разом з цим, суд зазначає, що положення пункту 2 частини першої статті 49 Закону №1058-IV втратили чинність, як такі, що є неконституційними на підставі Рішення Конституційного Суду № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р.

Відповідно до ст. 51 Закону № 1058-IV, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Суд зазначає, що положення другого речення статті 51 втратили чинність, як такі, що є неконституційними на підставі Рішення Конституційного Суду №25-рп/2009 від 07.10.2009р.

Аналіз зазначених норм Закону № 1058-IV, дає підстави суду дійти висновку, що Закон № 1058-IV не містить такого переліку обставин, що спричиняють припинення виплати пенсії, як: не отримання пенсії більше одного року з поточних (карткових) рахунків, на підставі яких позивачу було припинено виплату пенсії.

Матеріали справи не містять, а відповідач не надав доказів того, що з квітня 2018 року припинено перерахування пенсії на поточний рахунок позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки відповідачем протиправно припинено виплату пенсії позивачу за віком, то всі подальші дії відповідача, щодо не поновлення виплати пенсії позивачу, є протиправними.

У той же час, оскільки відповідачем допущено протиправну бездіяльність, то суд з урахуванням норм ч. 2 ст. 9 КАС України для належного захисту прав позивача приходить до висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 саме з дати припинення її виплати.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України суд присуджує на користь позивача здійснені ним документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 816,00грн. з бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 , р.н.ок.п.п. НОМЕР_1 , адреса для кореспонденції: АДРЕСА_2 ) задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ), щодо не поновлення пенсії ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 , р.н.ок.п.п. НОМЕР_1 , адреса для кореспонденції: АДРЕСА_2 ).

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) поновити виплату пенсії ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 , р.н.ок.п.п. НОМЕР_1 , адреса для кореспонденції: АДРЕСА_2 ) з дати припинення виплати пенсії за віком.

4. Присудити з бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) на користь ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 , р.н.ок.п.п. НОМЕР_1 , адреса для кореспонденції: АДРЕСА_2 ) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 816,00грн.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Амельохін