Справа № 509/2344/21
Суддя: Гандзій Д. М.
Дата ухвалення: 2021-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 509/2344/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Овідіополь, в порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора патрульної поліції Управління патрульної поліції в Миколаївській області лейтенанта поліції Полтаракова Сергія Романовича, за участю 3-ої особи без самостійних вимог на предмет спору : Управління патрульної поліції в Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, -

ВСТАНОВИВ :

14 травня 2021 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним адміністративним позовом, в якому просив суд, визнати протиправною та скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ДП18 №827841 від 01.05.2021 року, якою його було визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.122 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн. та провадження закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, стягнувши з відповідача судовий у розмірі 454 грн., мотивуючи це тим, що оскаржувана постанова була складена інспектором Полтараковим С.Р. не на місці події та за відсутності жодних допустимих і належних доказів скоєння ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП зокрема, за відсутністю відеозапису, на якій послався інспектор, однак не надавши йому оглянути такий відеозапис під час складання постанови, без роз`яснення йому його прав, передбачених ст. 279 ч. 2 КУпАП та п. 9 Розділу 3 Інструкції та можливості надати інспектору свої докази, чим були суттєво порушені його процесуальні права, а інспектором порушені вимоги ст. 278 КУпАП, а саме відсутності в постанові пункту ПДР, якій нібито було ним порушено.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином його представник адвокат Джулай М.В. за ордером, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомив, надіславши на електронну адресу (скриньку) суду заяву, в якій повністю підтримав позов ОСОБА_1 , який просив задовольнити та слухати справу за його відсутності (а.с. 56,67-68).

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належим чином, причини неявки суду не повідомив, надіславши до суду письмовий відзив на позов разом з оптичним диском з відеозаписами з нагрудного відео-реєстратору патрульних поліцейських, в якому просив відмовити у задоволенні позову, зважаючи на законність своїх дій і обґрунтованість оскаржуваної постанови (а.с. 25-30).

Представник третьої особи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив (а.с. 37).

Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним. «У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. «У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом способи (Ухвала Вищого адміністративного суду України від 10 квітня 2013 року за № К/9991/76032/12).

Стаття 9 КАСУ передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності. Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи

Статтями 72-79 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Обставини, які визнаються учасниками справи - не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози, тяжкої обставини або обставини, визнаної у результаті зловмисної домовленості її представника з іншою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи - не є обов`язковою для суду.

Учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не визначено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Стаття 90 КАСУ передбачає - суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази - не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з ст. ст. 251, 254 КУпАП обов`язок збирання доказів відносно виявлення та розслідування правопорушення - покладено на осіб, уповноважених складати протокол про адміністративне правопорушення.

У відповідності до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення, є будь - які фактичні данні, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне порушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Таким чином, постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, містить в собі фактичні данні про обставини правопорушення, і відповідно - є одним з доказів по справі, у зв`язку з чим, судом, при вирішенні справи про адміністративне правопорушення оцінюється нарівні з іншими доказами по справі, перед якими, вона не має переваги, та відповідно на підставі оцінки всіх доказів по справі, судом приймається відповідне рішення.

Відповідно до умов статті 252 КУпАП - орган (посадова особа) оцінює докази за внутрішнім переконанням, заснованому на всебічному, повному та об`єктивному дослідженню всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму ВСУ від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Статтею 283 КУпАП передбачено, що розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова виконавчого органу сільської, селищної, міської ради по справі про адміністративне правопорушення приймається у формі рішення.

Постанова повинна містити : найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Постанова по справі повинна містити вирішення питання про вилучені речі і документи, а також вказівку про порядок, строк її оскарження, підпис особи, притягнутої до адміністративної відповідальності, або запис про відмову від підпису чи від отримання копії постанови.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ст. 6 КАС України - суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

В рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження - не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Розглядаючи питання ефективного засобу правового захисту Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в п. 114 Рішення від 10 вересня 2010 року у справі «Макфарлейн проти Ірландії» (заява № 31333/06), п. 38 Рішення Великої Палати від 29 березня 2006 року у справі «Ріккірді Піссаті проти Італії» (заява № 62361/00) зазначив, що засіб є ефективним тільки якщо він доступний та достатній.

В силу п. 255 Рішення ЄСПЛ від 12 грудня 2012 року у справі «Ель-Масрі проти колишньої Югославської Республіки Македонія» (заява № 39630/09) та п. 152 у справі «Кудла проти Польщі» (заява № 30210/06) від 26 жовтня 2000 року засіб повинен бути ефективним на практиці й по закону, а згідно п. 36-40 Рішення від 24 липня 2012 року у справі «Джорджевич проти Хорватії» (заява № 41526/10) при оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника.

У своєму рішенні від 17 березня 2009 року у справі «Хутман і Меус проти Бельгії» (заява № 9411/05) п. 44 ЄСПЛ зазначив, що національні органи повинні тлумачити та застосовувати своє національне законодавство без зайвого формалізму.

В свою чергу, Верховний суд України своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1265а15, вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним (що узгоджується з положеннями ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року) та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до Постанови ВАСУ від 29 вересня 2016 року по справі № 457/1003/15-а рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду..

Статтею 276 КУпАП передбачено - справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення. Справи про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 121-126 цього Кодексу, можуть також розглядатись за місцем обліку транспортних засобів або місцем проживання порушників.

Отже, з огляду на викладене, для провадження у справах про адміністративні правопорушення, характерним є специфічний вид доказу - безпосереднє спостереження осіб, уповноважених на складення протоколу про адміністративні правопорушення і на проведення адміністративного розслідування, які фіксуються у протоколі про адміністративне правопорушення (в даному випадку органи Національної поліції України).

Частиною 5 статті 258 КУпАП передбачено, якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу - та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих не в автоматичному режимі. Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Згідно рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення № 5-рп/2015 від 26.05.2015 рок у по справі № 1-11/2015 - положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке передбачає, що "справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення", в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення "за місцем його вчинення" визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення. Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене. Рішення Конституційного Суду України підлягає опублікуванню у "Віснику Конституційного Суду України" та в інших офіційних виданнях України.

Відповідно до висновків, викладених у даному рішенні, складання протоколу про адміністративне правопорушення та розгляд уповноваженим органом (посадовою особою) справи про таке правопорушення належать до різних стадій адміністративного провадження. Перелік адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення, є вичерпним і може бути змінений лише законом. Такий висновок ґрунтувався на тому, що до переліку адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення, не відносяться правопорушення передбачені ст. 122 КУпАП.

Однак, вже після прийняття Конституційним Судом зазначеного рішення, норми КУпАП та, зокрема, ст. 258 зазнали змін, зокрема (№ 888-VIII (888-19) від 10.12.2015 р.) - в результаті чого на справи, які віднесено до компетенції Національної поліції розповсюджено вимоги ч. 4 ст. 258 - постанова у справі про адміністративне правопорушення виноситься на місті вчинення правопорушення.

Таким чином, аналіз законодавчих норм, чинних на момент виникнення спірних правовідносин та рішення Конституційного Суду України від 26.05.2015 № 5-рп/2015, дає підстави для висновку, що працівники підрозділів Національної поліції мають право виносити постанови у справах про адміністративні правопорушення з порушення ПДР за ст. 121 прим КУпАП на місці вчинення такого правопорушення, без складення протоколу у справі про адміністративне правопорушення, навіть, якщо особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається щодо правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих не в автоматичному режимі.

Також, відповідно ідо п. 5 Розділу III Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.11.2015 р. № 1395, поліцейський під час підготовки до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання : 1) чи належить до його компетенції розгляд цієї справи; 2) чи правильно складено протокол (якщо складання протоколу передбачено КУпАП) та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи повідомлено належним чином осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду (якщо справа не розглядається на місці); 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали, які потрібні для вирішення справи; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

Суд встановив, що інспектором патрульної поліції роти Управління патрульної поліції в Миколаївській області Полтараковим С.Р. було винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ДП18 №827841 від 01.05.2021 року, якою позивача визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн., з якої вбачається, що 01.05.2021 року о 15 год. 40 хв., водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «Volvo ХC60» д/н НОМЕР_1 зі сторони м. Миколаїва в бік м. Одеси на 113 км порушив вимоги розмітки 1.1 ПДР України, здійснивши виїзд на смугу зустрічного руху (а.с. 7).

Відповідно до п.1.1 Розділу 34 параграфу 1 «Горизонтальна розмітка» ПДР - вузька суцільна лінія поділяє транспортні потоки протилежних напрямків і позначає межі смуг руху на дорогах; позначає межі ділянок проїзної частини, на які в`їзд заборонено; позначає межі місць для стоянки транспортних засобів, майданчиків для паркування і край проїзної частини доріг, не віднесених за умовами руху до автомагістралей. Лінію перетинати забороняється. Якщо цією лінією позначено місце стоянки або край проїзної частини, суміжний з узбіччям, то лінію перетинати дозволяється. Як виняток, за умови забезпечення безпеки дорожнього руху, дозволяється перетинати дану лінію для об`їзду нерухомої перешкоди, розміри якої не дають змоги здійснити її безпечний об`їзд, не перетинаючи цю лінію, а також обгону поодиноких транспортних засобів, що рухаються із швидкістю менше 30 км/год.

Суд з`ясував, що в оскаржуваній постанові - не зазначено, який пункт ПДР, як вважає відповідач, було порушено ОСОБА_1 , а також не вказано частину статті 122 КУпАП, порушення якої інкримінується ОСОБА_1 , чим було суттєво порушено вимоги Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.11.2015 р. № 1395 та ст.ст. 283,258 КУпАП.

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ч.1 ст. 9 КУпАП).

Тобто, в порушення вказаних вимог відповідачем вказані вимоги ст. 280 КУпАП не виконані в повному обсязі, оскільки постанова не містить посилання на норму Закону, порушення якої ставиться в провину позивачу, а також не містить і визначення самого порушення, яке б містилося у ПДР України, а містить лише твердження про порушення вимог розмітки та виїзд на смугу зустрічного руху.

В оскаржуваній постанові взагалі не міститься посилань на докази, на підставі яких ії було винесено, а також технічний засіб, яким ці докази зафіксовано.

Разом з цим, в оскаржуваній постанові місце вчинення правопорушення «Миколаївська обл. а/д м14 113 км» не відповідає дійсності, так як місце моєї зупинки автомобілю позивача знаходиться на великій відстані від місця вчинення правопорушення, яке зазначене в постанові, що унеможливлює його фактичне виявлення відповідачем, зважаючи на досить тривалий проміжок часу з моменту перебування на вказаній ділянці дороги, що вбачається з відеодиску, наданого відповідачем до свого відзиву та оглянутого в судовому засіданні.

Так, відеозапис «», на якому, як стверджує відповідач у своєму письмову відзиві «чітко» видно, що автомобіль марки «VОLVО ХС 60» д/н НОМЕР_1 білого кольору здійснив обгін транспортного засобу який рухався з ним в попутному напрямку є на думку суду неналежним та недопустимим доказом з огляду на наступне.

З матеріалів справи, зокрема із письмового відзиву на позов та доданих до нього матеріалів не вбачається, на який технічний засіб чи пристрій зроблено цей відеозапис, дати та періоду часу коли його зроблено, чи є даний пристрій сертифікованим та стандартизованим у встановленому Законом порядку, чи входить даний пристрій до сфери застосування в системі фіксації адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху в автоматичному режимі відповідно до вимог Постанови КМУ від 10 листопада 2017 року № 833 «Про функціонування системи фіксації адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху в автоматичному режимі».

Вочевидь вбачається з вказаного відеозапису, що зроблений він шляхом перезапису з відеокамери, назва серія і номер якої в оскаржуваній постанові, в порушення ст. 283 КУпАП, не зазначена - на невідомий технічний засіб, не відомо дату та час його створення, що ставить під сумнів законність отримання такого доказу та достовірності відображених на ньому даних, походження яких суду невідоме.

Відповідач у відзиві стверджує, що факт правопорушення підтверджується постановою у справі про адміністративне правопорушення винесеною компетентною службовою особою в межах своїх повноважень, відеозаписом нагрудного та автомобільного відео-реєстратору : «», «», «» інспектора Старовойтова І.І . Однак, на відеозапису « » вбачається, що автомобіль VОLVО ХС 60 білого кольору здійснив обгін транспортного засобу який рухався з ним в попутному напрямку.

При перегляді судом відеозапису « » стає очевидним, що його зроблено не на нагрудний відео-реєстратор, а на відеокамеру, як зазначає сам відповідач на наданих відеозаписах, марки Canon, жодних даних якої не зазначено в оскаржуваній постанові.

Також, з відеозапису вбачається, що автомобіль «VОLVО ХС 60» д/н НОМЕР_1 білого кольору випадає з поля огляду камери з 07 по 09 секунди, а враховуючи те, що вказаний відеозапис зроблений не відомо ким та не відомо на який пристрій.

Таким чином, суд вважає, що ні на вказаному відеозаписі, ні в матеріалах справи відсутні дані щодо швидкості автомобіля, якого, за версією відповідача зроблено, було здійснено обгін позивачем.

Отже, суд вважає, що надані відповідачем до суду відеозаписи - не відповідають вимогам положень ст. 99 КАС України, так як подані не в оригіналі, і в не завіреній належним чином електронній копії.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про національну поліцію», поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні, з метою: 1) запобігання правопорушенню, виявлення або фіксування правопорушення, охорони та захисту публічної безпеки, особистої безпеки осіб і власності від протиправних посягань; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що інформація про змонтовану/розміщену фототехніку і відеотехніку, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз повинна бути розміщена на видному місці.

Отже, місця, де здійснюється фото- відео- фіксація мають бути облаштовані відповідним знаком про здійснення, зокрема відеофіксації (дорожній знак 5.70), позаяк вказане обумовлено ч. 2 ст. 40 Закону № 580-VIII, згідно якої інформація про змонтовану/розміщену автоматичну фототехніку і відеотехніку фіксацію повинна бути розміщена на видному місці.

Однак та ділянка автодороги, на якій за твердженням відповідача здійснювалась зупинка автомобілю позивача - не була облаштована дорожнім знаком 5.70 ПДР, що підтверджує незаконність здійснення відео-фіксації відповідачем.

Таким ичном, оскаржувана постанова, в порушення вимог ст. 283 КУпАП - не містить даних щодо технічного засобу, яким здійснено відеозапис , на якому за версією відповідача, зафіксований факт вчиненн адміністративного правопорушення, в той час, як ст. 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Щодо інших відеозаписів, наданих відповідачем, а саме: « », « », судом встановлено, що вони зроблені за допомогою нагрудних відео-реєстраторів, так званих пристроїв BodyCam, з зазначенням дати та часу його створення. Проте на вказаних відеозаписах відсутні докази вчинення позивачем будь-якого правопорушення, а зафіксовано лише частину періоду розгляду адміністративної справи та спілкування з позивачем.

Стосовно тверджень відповідача у відзиві про те, що серія і номер нагрудного відео-реєстратору «DM 4151», на якому міститься відеозаписи з фіксацією адміністративного правопорушення та розгляду справи відносно ОСОБА_1 зазначено в правій верхній-частині бланку постанови серії ДП18 № 827841, суд зауважує, що в бланковій продукції не передбачено окремої графи для зазначення технічного засобу за допомогою якого було зроблено фіксацію адміністративного правопорушення, а тому на думку суду, відповідач - інспектор Полтораков С.Р. на свій розсуд зазначив нагрудний відео-реєстратор на видному місці копії постанови, яка вочевидь була вписана від руки кульковою ручкою вже після складання постанови, наданої позивачем до позову, тому зазначені твердження відповідача викликають у суду сумніви щодо їх достовірності, так як під час складання оскаржуваної постанови та надання копії позивачу, вказаного відповідачем технічного пристрою - нагрудного відео-реєстратору «DM 4151» зазначено не було, що вказує на те, що вказаний запис було здійснено вже після розгляду справи та складення постанови (а.с. 33).

Зазначення серії та номеру технічних пристроїв вже після її складення та надання копії цієї постанови особі, відносно якої її складено, на думку суду мають очевидні ознаки фальсифікації матеріалів адміністративної справи, зокрема оскаржуваної постанови, так як відповідно до копії постанови, яку надано після розгляду справи позивачу і яку позивач надав до суду разом з позовом - не вбачається позначення серії і номера будь-яких технічних пристроїв (засобів) (а.с. 7).

Крім того, суд вважає, що твердження відповідача у відзиві про те, що з вказаного відео-реєстратора серії і номера « DM 4151 » міститься відеозаписи з фіксацією адміністративного правопорушення є домислами відповідача, адже зі змісту відеозапису « » встановлено, що його зроблено не на нагрудний відео-реєстратор поліцейського, а на невідомого походження відеокамеру, назву серію і номер якої не зазначено в оскаржуваній постанові.

Крім того, на самих відеозаписах « » « 0 відображено позначку з зовсім іншим серійним номером технічного засобу, а саме DSJX304154_004151, що ставить під сумнів належність та допустимість вказаного доказу.

Суд вважає, що твердження відповідача у письмовому відзиві про те, що відповідач до відзиву додає копію постанови серії ДП18 № 827841 для повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, оскільки нібито ОСОБА_1 до позовної заяви в якості доказу додано лише фрагмент вищевказаної постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, на думку суду не відповідає дійсності, так як позивачем надано до суду належну копію постанови серії ДП18 № 827841, а відповідачем надано до суду не завірену копію документу, який він назвав копією постанови серії ДП18 № 827841 , який відповідно до ч. 4 ст. 94 КАС не може вважатися належним доказом по справі.

Крім того, додані до відзиву решта документів, на думку суду, не можуть вважатися належними та допустимими доказами, так як усі надані відповідачем письмові документи - не завірені належним чином, а деякі з них взагалі не містять підпису та печатки органу та посадової особи, яка їх складала.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем було грубо порушені вимоги Закону (ст.ст. 72,251,258,268,280,285 КУпАП) щодо складання оскаржуваної постанови і відповідно були грубо порушені конституційні права ОСОБА_1 та вимоги ЄКПЛ, викладені вище.

Враховуючи приписи ст. 71 КАСУ, згідно з якою, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, а також факт, не надіслання відповідачами своїх заперечень проти позову та доказів відеозапису досліджуваної події або відсутності такого відеозапису, суд оцінює оскаржувану постанову, як один з доказів по справі, який оцінюється судом нарівні з іншими доказами по справі, перед якими, він не має переваги, та відповідно на підставі оцінки всіх доказів по справі, судом приймається відповідне рішення.

Статтею 286 КАСУ передбачено, що адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі. Позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови). За наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

У відповідності до положень ст. 247 п. 1 КупАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуюче викладене, суд дійшов висновку про невідповідність оскаржуваної постанови серії ДП18 № 827841 від 01.05.2021 року, складеної інспектором патрульної поліції роти Управління патрульної поліції в Миколаївській області Полтараковим С.Р. про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі вимогам Закону, яка належить скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення закриттю за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 222,247,251,256,276,280,293 КУпАП, ст.ст. 7-12,70,71,77,160-163,171-2 КАС України, ПДР, Законом України «Про Національну поліцію», суд, -

ВИРІШИВ :

1.Адміністративний позов ОСОБА_1 до інспектора патрульної поліції Управління патрульної поліції в Миколаївській області лейтенанта поліції Полтаракова Сергія Романовича, за участю 3-ої особи без самостійних вимог на предмет спору : Управління патрульної поліції в Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі - задовольнити;

2.Визнати протиправною та скасувати постанову ДП18 № 827841 від 01.05.2021 року, складеної інспектором патрульної поліції роти Управління патрульної поліції в Миколаївській області Полтараковим С.Р. про накладення на ОСОБА_1 за ст. 122 ч. 1 КУпАП адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 340 грн. та провадження по справі закрити ;

3.Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції (54056, м. Миколаїв, вул. Новозаводська, 1-Б/1) - на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_8 ) судовий збір у розмірі 454 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засідання було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений та підписаний 01.07.2021 р.

Суддя Гандзій Д.М.