Справа № 520/18305/2020
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2021-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2021 р. Справа № 520/18305/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.03.2021 р. (ухвалене суддею Горшковою О.О.) по справі № 520/18305/2020 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання рішення, дій чи бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просив: визнати рішення, дії чи бездіяльність відповідача, щодо не виплати недоотриманої пенсії ОСОБА_2 за період з 07.10.2009 р. по 27.09.2017 р. протиправними та дискримінаційними; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області виплатити ОСОБА_1 недоотриману пенсії його померлої дружини ОСОБА_2 за період з 07.10.2009 р. по 27.09.2017 р., відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.03.2021 р. позов залишено без задоволення.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.03.2021 р. та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідач подав до суду апеляційної інстанції письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду по справі № 820/3667/18 від 02.07.2018 р. у задоволенні позову ОСОБА_2 до Куп`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2018 р. по справі 820/3667/18 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.07.2018 р. по справі № 820/3667/18 скасовано. Прийнято нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, а саме: визнано неправомірним рішення про відмову у поновленні виплати пенсії ОСОБА_2 , викладене в відмові Куп`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області № 12602/42-10 від 08.11.2017 р.; зобов`язано Куп`янське об`єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з 28.09.2017 р. відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів. Позовні вимоги про зобов`язання Куп`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 за період з 07.10.2009 р. по 27.09.2017 р. залишено без розгляду.

27.03.2019 р. ОСОБА_1 через свого законного представника, звернувся до Купянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області із заявою про виплату йому недоотриманої пенсії після смерті його дружини - ОСОБА_2 .

До вищевказаної заяви, представником позивача долучено нотаріально засвідчену копію довіреності представників, нотаріально засвідчену копію посвідчення особи, нотаріально засвідчену копію ІПН, нотаріально засвідчену копію свідоцтва про одруження НОМЕР_1 від 19.02.1985 р., нотаріально засвідчену копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2 з перекладом, копію постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2018 р. по справі 820/3667/18, оригінал особистої заяви ОСОБА_1 від 05.03.2019 р. про виплату недоотриманої пенсії за особистим підписом ОСОБА_1 (засвідченим нотаріально та апостильованим).

Рішенням про результати розгляду заяви від 03.04.2019 р. № 41, територіальним органом пенсійного фонду повідомлено заявника, що комісія дійшла висновку відмовити у виплаті недоотриманої пенсії ОСОБА_2 за період з 28.09.2017 р. по 31.10.2018 р. чоловіку - ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю документів на підтвердження факту спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/10478/19 від 04.12.2019 р. позов ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, а саме: скасовано рішення Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 41 від 03.04.2019 р. про відмову у виплаті недоотриманої пенсії після смерті дружини - ОСОБА_2 ; зобов`язано Головне Управління Пенсійного фонду України в Харківській області виплатити ОСОБА_1 недоотриману пенсію померлої ОСОБА_2 за період з 28.09.2017 р. по 02.10.2018 р., з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Зазначене рішення набрало законної сили та в повному обсязі виконано Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області, що не заперечується позивачем.

Позивач, з огляду на рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р., постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 р. у справі № 815/1226/18, якими вже встановлено скасування дискримінуючих положень законодавства, що забороняли виплату пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, вважає, що має право на виплату недоотриманої пенсії, яка належала померлій пенсіонерці ОСОБА_3 з 07.10.2009 р. по 27.09.2017 р. включно, з урахуванням індексації та нарахуванням компенсації втрати частини доходів, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Залишаючи без задоволення позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач повинен звернутися до відповідача із заявою про виплату недоотриманої пенсії померлої ОСОБА_2 вже за інший спірний період (з 07.10.2009 р. по 27.09.2017 р.).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених Законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створення мережі державних, комунальних, приватних закладів по догляду за непрацездатними.

Припинення виплат пенсій було передбачено п. 2 ч. 1 ст. 49 та ст. 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно із ст. 51 вказаного Закону, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, врахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р., пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено у вищевказаному Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія в Україні, чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 р. "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Отже, з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункт 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу органи Пенсійного фонду України мають відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Отже, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Згідно із ст. 1 Закону № 1058-IV, пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до ст. 52 Закону № 1058-IV сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.

Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну.

У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Вищевказана норма закону кореспондується зі статтею 91 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05.11.1991 р., згідно якої суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

При зверненні кількох членів сім`ї належна їм сума пенсії ділиться між ними порівну.

Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшли не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.

Відповідно до п 1.5 Порядку № 22-1 визначено, заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера подається особою до органу, що призначає пенсію, в якому померлий пенсіонер перебував на обліку як одержувач пенсії.

У пункті 1.7 Порядку № 22-1, зазначено, що днем звернення за перерахунком пенсії, переведенням з одного виду пенсії на інший, поновленням виплати пенсії, виплатою недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами.

Пунктом 2.26 Порядку № 22-1 визначено, що для виплати недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера до органу, що призначає пенсію, в якому перебував на обліку померлий пенсіонер, надається свідоцтво про смерть, документи, які підтверджують родинні стосунки, документ, що посвідчує особу заявника.

Члени сім`ї надають паспорт або інші документи, які підтверджують проживання з пенсіонером на день його смерті.

Для виплати недоотриманої пенсії, яка ввійшла до складу спадщини, у зв`язку з відсутністю членів сім`ї або в разі не звернення ними за виплатою вказаної суми протягом шести місяців з дня відкриття спадщини до органу, що призначає пенсію, в якому перебував на обліку померлий пенсіонер, надається документ, що посвідчує особу заявника, свідоцтво про смерть, свідоцтво про право на спадщину.

Згідно із ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Враховуючи вищевикладені положення, члени сім`ї померлого, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатні члени сім`ї, зазначені у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали, мають право на виплату їм суми пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю. У такому випадку, особою подається до відповідного пенсійного органу заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера відповідно до вказаних положень законодавства.

Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в своєму Рішенні від 14.12.2011 р. № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Разом з цим, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічні висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 12.06.2018 р. у справі № 826/4406/16, від 02.08.2019 р. № 0240/3532/18-а, від 14.05.2020 р. у справі № 359/8846/16-а.

Спір щодо визнання протиправними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, щодо невиплати недоотриманої пенсії ОСОБА_2 за період з 07.10.2009 р. по 27.09.2017 р. та зобов`язання відповідача виплатити позивачу недоотриману пенсію померлої ОСОБА_2 за період з 07.10.2009 р. по 27.09.2017 р., відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, може виникнути лише після звернення позивачем до органу, що призначив пенсію, в якому померлий пенсіонер перебував на обліку як одержувач пенсії з заявою про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера з усіма необхідними документами та відмови відповідачем у здійсненні виплати недоотриманої пенсії.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1), заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера подається особою до органу, що призначає пенсію, в якому померлий пенсіонер перебував на обліку як одержувач пенсії.

Судовим розглядом встановлено, що 27.03.2019 р. ОСОБА_1 звернувся до пенсійного органу із заявою про виплату йому недоотриманої пенсії померлої дружини ОСОБА_2 за період з 28.09.2017 р. по 02.10.2018 р.

Рішенням № 41 від 03.04.2019 р. територіальним органом пенсійного фонду відмовлено позивачу у здійснені заявлених виплат, зазначену відмову ОСОБА_1 оскаржив у судовому порядку.

За результатами розгляду справи № 520/10478/2020 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області з позивачем проведено розрахунок.

Таким чином, заява позивача від 27.03.2019 р. розглянута відповідачем та прийнято відповідне рішення про виплату недоотриманої пенсії за зазначений період.

Судовим розглядом встановлено, що позивач в порядку, передбаченому Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Порядком, до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про виплату недоотриманої пенсії померлої ОСОБА_2 не звертався, відповідно, жодного рішення з цього питання відповідачем не прийнято.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що законодавством не передбачено обов`язку органу Пенсійного фонду здійснювати нарахування суми невиплаченої пенсії померлої особи на вимогу спадкоємця без дотримання вимог Порядку, що виключає підстави для висновку про допущення відповідачем бездіяльності у спірних правовідносинах.

Слід зазначити, у рішенні від 09.07.2007 р. № 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорювання останнього.

Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб між учасниками правовідносин існував юридичний спір, а порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. Невід`ємним елементом правовідносин є їхній зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Тому судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 із заявою про виплату недоотриманої пенсії померлої ОСОБА_2 до відповідача не звертався, останній у виплаті такої не відмовляв, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність порушення прав позивача та підстав для задоволення позову.

Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивач повинен звернутися до відповідача із новою заявою про виплату недоотриманої пенсії померлої ОСОБА_2 вже за інший спірний період (з 07.10.2009 р. по 27.09.2017 р.).

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.03.2021 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.03.2021 р. по справі № 520/18305/2020 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді Л.В. Любчич О.А. Спаскін