Справа № 200/5711/21
Суддя: Голубова Л.Б.
Дата ухвалення: 2021-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2021 р. Справа№200/5711/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голубової Л.Б., за участі секретаря судового засідання Грисюк І.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Соледарської міської ради Бахмутського району Донецької області

про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

за участю:

позивача: не з`явився,

представника позивача: Заікіна В.М., за довір. від 25.05.2021 року,

представника відповідачів: Нікітіної М.С., за довір. від 16.06.2021 року,

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Соледарської міської ради Бахмутського району Донецької області про визнання протиправним та скасування розпорядження Соледарського міського голови від 12.04.2021 року № 48рк «Про розірвання трудового договору та звільнення спеціаліста ІІ категорії відділу житлово-комунального господарства, благоустрою охорони навколишнього природного середовища та інфраструктури Піщалки С.А.», поновлення на посаді спеціаліста ІІ категорії відділу житлово-комунального господарства, благоустрою охорони навколишнього природного середовища та інфраструктури Соледарської міської ради Бахмутського району Донецької області, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13.04.2021 року по дату винесення рішення по суті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 12.04.2018 року знаходилась у трудових відносинах з Соледарською міською радою на посаді спеціаліста ІІ категорії відділу житлово-комунального господарства, благоустрою охорони навколишнього природного середовища та інфраструктури.

Рішенням Соледарської міської ради Бахмутського району Донецької області № 8-3-37 від 27.01.2021 року було затверджено нову структуру та загальну чисельність виконавчих органів міської ради, а розпорядженням міського голови № 9рк від 29.01.2021 року позивача було письмово попереджено про майбутнє звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, тому 12.04.2021 року позивача було звільнено на підставі вказаної статті КЗпП України.

Вважає, що звільнення з роботи було здійснено з грубим порушенням трудового законодавства, оскільки профспілка не надавала згоду на звільнення позивача, що передбачено ст. 43 КЗпП України та позивачу не було запропоновано іншу посаду у раді.

Крім того, позивач має статус одинокої матери, виховуючи сина 2016 року народження, тому такі дії відповідача суперечать ст. 184 КЗпП України.

З зазначених підстав звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 27 травня 2021 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року підготовче засідання відкладене на 17 червня 2021 року.

17 червня 2021 року в судовому засіданні протокольною ухвалою суду підготовче засідання відкладене на 01 липня 2021 року.

01 липня 2021 року в судовому засіданні протокольною ухвалою суду підготовче засідання закрито та розпочато розгляд справи по суті.

Відповідачем надано письмовий відзив від 15.06.2021 року № 1355/18-19 (т. 1, а.с. 166-171). В обґрунтування незгоди з позовними вимогами зазначає, що рішенням Соледарської міської ради Бахмутського району Донецької області № 8/3-42 від 27.01.2021 року «Про створення Управління житлово-комунального господарства Соледарської міської ради Бахмутського району Донецької області» створений виконавчий орган з правом юридичної особи публічного права та затверджене положення про це управління. Рішенням міської ради від 27.01.2021 № 8/3-37 затверджено структуру та загальну чисельність працівників новоствореної юридичної особи - Управління житлово-комунального господарства у кількості 5 штатних одиниць.

Рішенням міської ради від 27.01.2021 № 8/3-37 затверджено структуру та загальну чисельність працівників виконавчих органів міської ради (її структурних підрозділів) без права юридичної особи, якою не передбачений структурний підрозділ - відділ житлово-комунального господарства, благоустрою охорони навколишнього природного середовища та інфраструктури, в якому працювала позивач.

На підставі вказаних рішень Соледарським міським головою видано розпорядження від 29.01.2021 року № 9рк «Про зміну в організації праці виконавчих органів міської ради», яким ліквідований відділ житлово-комунального господарства, благоустрою охорони навколишнього природного середовища та інфраструктури та скорочені відповідні посади, в тому числі посада позивача.

На підставі статті 49-2 КЗпП України та згідно рішення міської ради від 27.01.2021 року № 8/3-37, розпорядження міського голови від 29.01.2021 року № 9рк здійснено вивільнення працівників відділу житлово-комунального господарства, благоустрою охорони навколишнього природного середовища та інфраструктури та за 2 місяці письмово попереджено позивача 29.01.2021 року про скорочення її посади.

Розпорядженням від 12.04.2021 року № 48рк позивача було звільнено на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Зазначає, що відділ без права юридичної особи було ліквідовано, а реорганізація безпосередньо застосовується до юридичної собори, а не до структурного підрозділу.

Наголошує, що служба в органах місцевого самоврядування регулюється спеціальним Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування», зокрема на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством. Переведення на іншу рівнозначну посаду чи нижчу посаду або посаду радника чи консультанта без конкурсного відбору можливе лише у разі необхідності, за згодою сторін.

З зазначених причин відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджено копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 6-9). Згідно паспортних даних позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 16.07.2007 року позивач з 12.04.2018 року працювала спеціалістом ІІ категорії відділу житлово-комунального господарства, благоустрою охорони навколишнього природного середовища та інфраструктури Соледарської міської ради Бахмутського району Донецької області та їй було присвоєно 15 ранг посадової особи місцевого самоврядування сьомої категорії посад (т. 1, а.с. 13-14).

Рішенням Соледарської міської ради № 8/3-42 від 27.01.2021 року «Про створення Управління житлово-комунального господарства Соледарської міської ради Бахмутського району Донецької області» був створений виконавчий орган з правом юридичної особи публічного права та затверджене положення про це управління (т. 1, а.с. 172-182).

Рішенням Соледарської міської ради від 27.01.2021 № 8/3-37 затверджено структуру та загальну чисельність працівників новоствореної юридичної особи - Управління житлово-комунального господарства у кількості 5 штатних одиниць (т. 1, а.с. 183-195).

Цим же рішенням затверджено структуру та загальну чисельність працівників виконавчих органів міської ради (її структурних підрозділів) без права юридичної особи, якою, як зазначив у відзиві відповідач, не передбачений структурний підрозділ - відділ житлово-комунального господарства, благоустрою охорони навколишнього природного середовища та інфраструктури, в якому працював позивач.

На підставі вказаних вище рішень Соледарським міським головою видано розпорядження від 29.01.2021 року № 9рк «Про зміну в організації праці виконавчих органів міської ради», яким, зокрема підпунктом 5 пункту 1 розпорядження ліквідований відділ житлово-комунального господарства, благоустрою охорони навколишнього природного середовища та інфраструктури та скорочені відповідні посади, в тому числі й посада позивача (т. 1, а.с. 196-197).

Попередженням від 29.01.2021 року позивача за два місяці письмово попереджено про наступне звільнення (т. 1, а.с. 200).

Розпорядженням міського голови від 12.04.2021 року № 48рк здійснено звільнення позивача з посади спеціаліста ІІ категорії відділу житлово-комунального господарства, благоустрою охорони навколишнього природного середовища та інфраструктури на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України (т. 1, а.с. 198-199).

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування урегульовано Законами України «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до ст. 2 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280-97/ВР) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до ст. 1 та 2 Законами України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 року № 2493-III (далі - Закон № 2493-III) служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Дія цього Закону не поширюється на технічних працівників та обслуговуючий персонал органів місцевого самоврядування.

Як зазначено вище, позивач з 12.04.2018 року по 12.04.2021 року знаходилась у трудових відносинах з Соледарською міською радою Бахмутського району Донецької області на посаді спеціаліста ІІ категорії відділу житлово-комунального господарства, благоустрою охорони навколишнього природного середовища та інфраструктури, який згідно рішення міської ради від 27.01.2021 року № 8/3-37, розпорядження міського голови від 29.01.2021 року № 9рк був ліквідований та замість якого, було створено юридичну особу - Управління житлово-комунального господарства Соледарської міської ради Бахмутського району Донецької області.

Слід зазначити, що відповідно до частин 2-3 статті 7 Закону № 2493-III посадові особи місцевого самоврядування діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією України і законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, актами органів місцевого самоврядування, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

На посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції» та законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Тобто, КЗпП України розповсюджується на посадових осіб органів місцевого самоврядування виключно у випадках, не врегульованих Законами України «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про місцеве самоврядування в Україні».

В розпорядженні міського голови від 12.04.2021 року № 48рк правовою підставою звільнення позивача зазначено статті 40, 44, 47, 49-2, 83, 116 КЗпП України та статтю 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Стаття 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», зокрема передбачає повноваження сільського, селищного, міського голови.

Підстави припинення служби в органах місцевого самоврядування врегульовано статтею 20 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України, а також у разі:

- порушення посадовою особою місцевого самоврядування Присяги, передбаченої статтею 11 цього Закону;

- порушення умов реалізації права на службу в органах місцевого самоврядування (стаття 5 цього Закону);

- виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню на службі, чи недотримання вимог, пов`язаних із проходженням служби в органах місцевого самоврядування (стаття 12 цього Закону);

- досягнення посадовою особою місцевого самоврядування граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування (стаття 18 цього Закону).

Посадові особи місцевого самоврядування, крім посадових осіб, зазначених у частині другій цієї статті, яких притягнуто до відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією або стосовно яких набрало законної сили рішення суду щодо визнання їх активів або активів, набутих за їх дорученням іншими особами або в інших передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках, необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави, підлягають звільненню з посади у порядку, визначеному Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Рішення про припинення служби в органах місцевого самоврядування може бути оскаржено посадовою особою місцевого самоврядування у порядку, визначеному законом.

Перевибори сільських, селищних, міських голів, зміна керівників органів місцевого самоврядування не є підставою для припинення служби посадовими особами виконавчих органів рад, їх секретаріатів, крім працівників патронатної служби.

Пунктом 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Судом встановлено, а також матеріалами справи підтверджено, що у Соледарській міській раді Бахмутського району Донецької області відбулося скорочення чисельності або штату працівників, а саме був ліквідований відділ житлово-комунального господарства, благоустрою охорони навколишнього природного середовища та інфраструктури та скорочені відповідні посади, в тому числі й посада позивача. Замість відділу було створено новий виконавчий орган міської ради з правом юридичної особи - Управління житлово-комунального господарства.

Порядок вивільнення працівників передбачений статтею 49-2 КЗпП України.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.

Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства.

Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

- про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

- у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

- не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Судом встановлено, що відповідно до вимог вказаної статті позивача було письмово попереджено про наступне звільнення.

Разом з тим, відповідачем проігноровано вимоги щодо переважного права на залишення на роботі, передбаченого законодавством.

Так, статтею 184 КЗпП України встановлено гарантії при прийнятті на роботу і заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей.

Відповідно до частини 3 статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 березня 2021 року у справі № 219/11563/20 (т. 1, а.с. 11) було встановлено, що позивач ОСОБА_1 з вересня 2020 року не підтримує стосунки зі своїм чоловіком, шлюб укладений між ними 19 грудня 2015 року розпався, що свідчить про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, так як вони не підтримують стосунки тривалий час, тому шлюб між позивачем та її чоловіком розірвано. Судом також встановлено, що від шлюбу позивач має дитину - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 виданий 14.07.2016 року (т. 1, а.с. 12).

За приписами частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

З 08.02.2020 року запрацювали нові норми ЦПК, за якими по спрощеній процедурі можуть розглядатись справи, зокрема про розлучення.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 6 ст. 19 ЦПК України малозначними є справи про розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Вказана справа № 219/11563/20 підпадає під ознаки малозначної справи та не віднесена до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, оскільки стосується розірвання шлюбу.

Так, у відповідності до ЦПК справа у спрощеному провадженні має бути розглянута у розумний строк, але не більше 60 днів з моменту відкриття провадження у справі.

З зазначених причин суд не бере до уваги заперечення відповідача, що вказане рішення набрало законної сили лише 20 квітня 2021 року, оскільки провадження у вказаній цивільній справі відкрите ще 16 грудня 2020 року, тобто до дати попередження позивача про наступне звільнення - 29 січня 2021 року.

Також суд критично ставиться до посилань відповідача на те, що позивач не повідомила його про наявність вказаного судового рішення, оскільки це не спростовує у позивача наявності статусу одинокої матері.

Наведене вище рішення суду доводить у позивача статус одинокої матері, а тому імперативні приписи частини 3 статті 184 КЗпП України забороняють роботодавцю звільняти одиноких матерів, зокрема у випадку скорочення штату, що відбулося у Соледарській міській раді Бахмутського району Донецької області, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Крім того, суд зазначає, що відповідачем також проігноровано приписи статті 49-2 КЗпП України, за якими роботодавець при скороченні штату пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналогічні приписи обов`язковості пропонування іншої роботи містить частина 3 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Матеріали справи не містять доказів пропозиції роботодавцем іншої роботи саме у Соледарській міській раді Бахмутського району Донецької області, тому суд не бере до уваги пояснення відповідача від 01.07.2021 року, в яких він надав відомості про участь позивача у конкурсі на зайняття вакантної посади у іншій новоствореній юридичній особі - Управління житлово-комунального господарства.

Щодо згоди профспілкового органу на звільнення позивача суд зазначає наступне.

Статтею 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Відповідачем до матеріалів справи не надано згоди профспілкового комітету на розірвання трудового договору з позивачем.

Разом з тим, статтею 43-1 КЗпП України передбачено випадки розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках: звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації.

Позивачем в якості доказу членства у первинній профспілковій організації надано повідомлення про нараховану заробітну плату за березень-квітень 2021 року, з якого вбачається, що відбувалось відрахування профспілкового збору в розмірі 1% з заробітної плати (т. 1, а.с. 227-228). Зазначене також підтверджено довідкою відповідача про утримання членських профспілкових внесків (т. 1, а.с. 246) з якої вбачається, що згідно заяви ОСОБА_1 від 24.04.2018 року щомісячно утримувались профспілкові внески до Бахмутської міської профспілкової організації працівників, тому суд також крім інших правових підстав, враховує посилання позивача на порушення статті 43 КЗпП України з боку її роботодавця.

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13.04.2021 року по дату винесення рішення по суті суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно пункту 5 Порядку №100 вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки Соледарської міської ради Бахмутського району Донецької області середня заробітна плата позивача за лютий та березень 2021 року складає 16021,58 гривень, у тому числі за лютий - 9412,50 гривень, за березень - 6609,08 гривень, де в лютому 2021 року 20 робочих днів а в березні 2021 року 22 робочих дня (т. 1, а.с. 165). Фактично ж позивач відпрацював за лютий-березень 2021 року 39 робочих днів.

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 410,81 гривень (16021,58:39 робочих днів).

Дні вимушеного прогулу позивача, на які поширюються вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу: у квітні 2021 року складають 14 робочих днів, у травні 2021 року - 18 робочих днів, у червні 2021 року - 20 робочих днів, у липні 2021 року - 1 робочий день. Всього: 53 робочих днів.

Отже, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на її користь, становить 21772,93 гривень (410,81 гривень х 53 робочих днів вимушеного прогулу).

З огляду на те, що відповідачем не доведено правомірність дій, що призвели до звільнення позивача, - то позов ОСОБА_1 слід задовольнити повністю враховуючи п. 10 ч. 2 статті 245 КАС України.

Відповідно до п. 10 ч. 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Пунктом 2, 3 частини першої статті 371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

На виконання приписів цієї норми рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді спеціаліста ІІ категорії відділу житлово-комунального господарства, благоустрою охорони навколишнього природного середовища та інфраструктури Соледарської міської ради Бахмутського району Донецької області та виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць підлягає зверненню до негайного виконання.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що позивач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору під час розгляду справ щодо незаконного звільнення та поновлення на роботі. Докази понесення позивачем інших судових витрат суду не надано, тому судові витрати, що підлягають відшкодуванню, відсутні.

Згідно частини 3 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Відповідно до частини 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

З огляду на викладене, на підставі положень Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 2, 17, 77, 90, 139, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце реєстрації відповідно паспорта громадянина України: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Соледарської міської ради Бахмутського району Донецької області (місцезнаходження згідно даних з ЄДР: 84545, Донецька область, Бахмутський район, м. Соледар, вул. Паркова, буд. 3-А, ) про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Соледарського міського голови Бахмутського району Донецької області від 12.04.2021 року № 48 рк «Про розірвання трудового договору та звільнення спеціаліста ІІ категорії відділу житлово-комунального господарства, благоустрою охорони навколишнього природного середовища та інфраструктури Піщалки С.А.».

Поновити ОСОБА_1 на посаді спеціаліста ІІ категорії відділу житлово-комунального господарства, благоустрою охорони навколишнього природного середовища та інфраструктури Соледарської міської ради Бахмутського району Донецької області.

Стягнути з Соледарської міської ради Бахмутського району Донецької області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 13 квітня 2021 року в розмірі 21772 (двадцять одну тисячу сімсот сімдесят дві) гривні 93 копійки з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення прийняте в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 01 липня 2021 року в присутності представників сторін.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 05 липня 2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду може бути оскаржене до Першого апеляційного адміністративного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Л.Б. Голубова