Справа № 320/10872/20
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2021-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2021 року № 320/10872/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щавінського В.Р., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у якому просить суд:

- визнати неправомірною бездіяльність Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, яка неналежно здійснює нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області;

- зобов`язати Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру провести службове розслідування щодо встановлення посадових осіб відповідальних за прийняття неправомірних наказів №10-10775/15-20-сг від 03.08.2020, №1303-УБД від 23.09.2020, №1354-УБД від 28.09.2020 та притягнення відповідних осіб до дисциплінарної відповідальності;

- зобов`язати Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру відзвітуватись перед судом про прийняте рішення за результатами проведення службового розслідування;

- зобов`язати Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру принести публічні вибачення за прийняття неправомірних наказів №10-10775/15-20 від 03.08.2020, №1303-УБД від 23.09.2020, №1354-УБД від 28.09.2020, опублікувавши вибачення на офіційних сайтах Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та Головного управління Держгеокадастру у Київській області;

- зобов`язати Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду, в розмірі необхідному для оплати послуг кваліфікованого психолога, за спричиненні психологічні страждання, які стали наслідком систематичних неправомірних дій, зумовлених неналежним здійсненням нагляду (контролю) Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру за дотриманням земельного законодавства посадовими особами Головного управління Держгеокадастру у Київській області.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.11.2020 відкрито спрощене позовне провадження у даній адміністративній справі без проведення судового засідання.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що ним подано клопотання через електронний сервіс Державного земельного кадастру до Головного управління Держгеокадастру у Київській області щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення у власність земельної ділянки, з кадастровим номером :05:001:5387, орієнтовною площею 1,4827 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка перебуває у державній власності.

Зауважив, що клопотання подавалось з метою реалізації свого права на першочергове надання землі учасникам бойових дій згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та статей 118, 121 Земельного кодексу України.

Зазначив, що Головне управління Держгеокадастру у Київській області відмовило йому в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність вищезазначеної земельної ділянки. Вказав на те, що в подальшому ним подавались аналогічні клопотання до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, проте йому повторно відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:5387, орієнтовною площею 1,4827 га.

Стверджував, що з метою відновлення своїх прав звернвся до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі - Держгеокадастр) з проханням вплинути на ситуацію в межах повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Зазначив, що 31.08.2020 Держгеокадастром надано доручення (лист № Л-2030/7-0.13-6317/6-20) Головному управлінню Держгеокадастру в Київській області обґрунтувати правомірність відмови (наказ №10-10775/15-20 від 03.08.2020), проте Держгеокадастром, окрім доручення від 31.08.2020, інших заходів щодо усунення порушення вимог законодавства Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області не здійснювалось.

Позивач вважає, що систематичні, свідомі та незаконні рішення (накази) Головного управління Держгеокадастру у Київській області свідчать про неналежний нагляд (контроль) Держгеокадастром за дотриманням земельного законодавства своїм територіальним підрозділом, що стало причиною неправомірних рішень та порушення мого права на першочергове отримання землі, згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та статті 118 Земельного кодексу України. Стверджує, що таке систематичне перешкоджання посадовими особами Головного управління Держгеокадастру у Київській області в реалізації права на отримання земельної ділянки, передбаченого Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», сприймається позивачем як зневага, що зачіпає його честь та гідність, обумовлює появу обставин виникнення та загострення посттравматичного синдрому, на подолання якого необхідно витрачати моральні та матеріальні ресурси, зокрема, оплату послуг психолога.

Крім того, позивач акцентує увагу на тому, що загострене почуття справедливості, сформоване в результаті свідомого та добровільного служіння Україні в зоні проведення антитерористичної операції, зобов`язує його ідентифікувати посадових осіб, які свідомо перешкоджають в реалізації його права, з метою притягнення останніх до дисциплінарної та адміністративної відповідальності, матеріального відшкодування витрат на індивідуальний психологічний супровід.

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечував та просив суд відмовити у задоволенні даного адміністративного позову. Зазначив, що Головне управління Держгеокадастру у Київській області відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, на території Київської області. Зауважив, що діяльність у сфері державного контролю за використанням та охороною земель та здійснення розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення - це різні види діяльності, які не взаємопов`язані між собою. У зв`язку із зазначеним стверджує, що втручання Держгеокадастру у діяльність Головного управління Держгеокадастру у Київській області є порушенням Конституції України.

Відповідач також зазначив, що лише на думку позивача не правовими є накази від 03.08.2020 № 10-10775/15-20-сг, від 23.09.2020 № 1303-УБД, від 28.09.2020 №1354-УБД. Оскільки Держгеокадастром у порядку передбаченому пп. 22 п. 11 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15 ці накази не скасовано, а судовими рішеннями не визнано ці накази недійсними, а тому підстави притягувати будь-кого до дисциплінарної відповідальності - відсутні.

Крім того, зауважив, що з абз. 7 п. 1 Порядку №950 вбачається, що дія цього порядку не поширюється на державних службовців, крім випадку, визначеного абз. 5 цього пункту, тобто службове розслідування щодо державного службовця може бути проведене лише з метою виявлення причин та умов, що призвели до вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення чи невиконання вимог Закону в інший спосіб, за поданням спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції або приписом Національного агентства з питань запобігання корупції за рішенням керівника органу, підприємства, установи, організації, в якому працює особа, стосовно якої пропонується проведення службового розслідування, а у разі його відсутності - особи, яка виконує його обов`язки, а тому на думку відповідача, відсутні підстави для проведення службового розслідування.

Відповідач також, заперечував проти вимоги позивача щодо публічних вибачень за прийняття неправомірних наказів та вказав на те, що накази видано Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області, яке як вже зазначалося є окремою юридичною особою. Крім того, зауважив, що відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.

На думку відповідача, що лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди. Тобто навіть у разі визнання судом протиправною бездіяльності відповідача це буде стосуватися виключно меж застосування земельного законодавства, у той час як моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами. Стверджував, що оскільки позивач не надав суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв`язку між бездіяльністю відповідача та завданням моральної шкоди (у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо), тобто жодного з чотирьох елементів, які необхідні для відшкодування моральної (немайнової).

Позивач з доводами відповідача, які викладенні у відповіді на відзив, не погодився та подав до суду відповідь на відзив. На думку позивача, доводи відповідача, які викладенні відзиві на позовну заяву є безпідставними, не ґрунтуються на належних доказах, а правова позиція заснована на помилковому тлумаченні норм чинного законодавства, метою якої є штучне створення бюрократичних перешкод на його шляху реалізації права на землю, закріпленого Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази та з`ясувавши обставини справи, суд вважає, що у задоволенні даного адміністративного позову слід відмовити, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 26.05.2020 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Київській області з клопотанням, в якому просив надати дозвіл на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:5387, площею 1,4827 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Зазначене клопотання зареєстровано в електронній системі Державного земельного кадастру 27.05.2020 № 11235/0/94-20.

До клопотання позивачем додано графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Наказом ГУ Держгеокадастру у Київській області від 03.08.2020 № 10-10775/15-20-сг відмовлено позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки.

Відмова мотивована тим, що відповідно до наявної у ГУ Держгеокадастру у Київській області інформації на бажану до відведення земельну ділянку надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки іншій особі.

На дану земельну ділянку розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, на підставі якого внесено інформацію до Державного земельного кадастру.

Надалі, 06.08.2020 позивач, з метою відновлення своїх прав, звернувся до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру з проханням вплинути на ситуацію в межах повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

31.08.2020 Держгеокадастром надано доручення (лист № Л-2030/7-0.13-6317/6-20) Головному управлінню Держгеокадастру в Київській області обґрунтувати правомірність відмови (наказ №10-10775/15-20 від 03.08.2020).

Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області листом №Л-1621/0-2377/6-20 від 15.09.2020 надано позивачеві відповідь, що наказ про відмову №10-10775/15-20 від 03.08.2020 є правомірним, оскільки на земельну ділянку, зазначену в клопотанні позивача №11235/0/94-20 від 27.05.2020, розроблено проект землеустрою щодо відведення у власність, на підставі якого внесено відомості до Державного земельного кадастру.

В подальшому, позивач повторно подав ще кілька клопотань до Головного управління Держгеокадастру у Київській області щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки у власність, розташованої в межах земельної ділянки з кадастровим номером: :05:001:5387, орієнтовною площею 1,4827 га., з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Головне управління Держгеокадастру у Київській області наказом №1303-УБД від 23.09.2020 та №1354-УБД від 28.09.2020 відмовлено позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки, з тих самих підстав, що зазначенні в наказі від 03.08.2020 № 10-10775/15-20-сг.

Позивач стверджував, що Держгеокадастром, окрім доручення від 31.08.2020, інших заходів щодо усунення порушення вимог законодавства Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області не здійснювалось, тому на думку позивача така бездіяльність відповідача є протиправною, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Щодо вимоги позивача про визнання неправомірною бездіяльність Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, яка неналежно здійснює нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області, суд зазначає таке.

Відповідно до ст.14 Конституції України та ст.373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Статтею 3 Земельного кодексу України встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 187 Земельного кодексу України контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.

Згідно із статтею 188 Земельного кодексу України державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, а за додержанням вимог законодавства про охорону земель - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Порядок здійснення державного контролю за використанням та охороною земель встановлюється законом.

Правові, економічні та соціальні основи організації здійснення державного контролю за використанням та охороною земель визначені Законом України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" від 19 червня 2003 року № 963-IV (далі Закон №963-IV).

Відповідно до статті 2 вказаного Закону, основними завданнями державного контролю за використанням та охороною земель є, зокрема, забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15, визначено, що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Відповідно до п. 3 зазначеного Положення (чинного на момент винекнення спірних правовідносин) вбачається, що основними завданнями Держгеокадастру є:

1) реалізація державної політики у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів;

2) надання адміністративних послуг згідно із законом у відповідній сфері;

3) внесення на розгляд Міністра аграрної політики та продовольства пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Статтею 4 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено, що об`єктом державного контролю за використанням та охороною земель є всі землі в межах території України.

Статтею 3 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» встановлено, що основними принципами здійснення державного контролю за використанням та охороною земель є:

- забезпечення раціонального використання та охорони земель як основного національного багатства, що перебуває під особливою охороною держави;

- пріоритет вимог екологічної безпеки у використанні земельних ресурсів над економічними інтересами;

- повне відшкодування шкоди, заподіяної довкіллю внаслідок порушення земельного законодавства України;

- поєднання заходів економічного стимулювання і відповідальності у сфері використання та охорони земель.

Водночас відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Пунктом 1 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Київській області, затвердженого наказом Держгеокадастру від 17.11.2016 № 308 (в редакціях, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що Головне управління Держгеокадастру у Київській області (далі - Головне управління) є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

Пунктом 15 зазначеного Положення передбачено, що Головне управління є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в установах Казначейства України, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.

Пунктом 3 та пп. 13 п. 4 цього Положення передбачено, зокрема, що завданням Головного управління є реалізація повноважень Держгеокадастру на території Київської області.

Головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, на території Київської області.

Таким чином діяльність у сфері державного контролю за використанням та охороною земель та здійснення розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення - це різні види діяльності, які не взаємопов`язані між собою.

Крім того, ст. 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, враховуючи викладене втручання Держгеокадастру у діяльність Головного управління Держгеокадастру у Київській області є порушенням Конституції України.

Крім того, судом встановлено, що повивач звернувся 06.08.2020 зі зверненням до відповідача (яке направив на офіційну електрону пошту відповідача), у якому просив останнього надати правову оцінку ГУ Держгеокадастру у Київській області від 03.08.2020 № 10-10775/15-20-сг відмовлено позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів, врегульовано Законом України "Про звернення громадян".

Так, положеннями ч. 1 ст. 1 Закону України "Про звернення громадян" визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 16 Закону України "Про звернення громадян").

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про звернення громадян", органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані:

- об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;

- у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;

- на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;

- скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;

- забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;

- письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;

- вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;

- у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;

- не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;

- особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу 9 частини 1 цієї статті.

В даному ж випадку, як було встановлено судом після отримання відповідачем звернення позивача від 06.08.2020, було 31.08.2020 Держгеокадастром надано доручення (лист № Л-2030/7-0.13-6317/6-20) Головному управлінню Держгеокадастру в Київській області обґрунтувати правомірність відмови, а саме наказу №10-10775/15-20 від 03.08.2020.

Так, суд в першу чергу вважає за необхідне звернути увагу на те, що протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень треба розуміти його зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Таким чином, підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача з приводу не здійснення нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області, на переконання суду, відсутні.

Щодо вимоги зобов`язати Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру провести службове розслідування щодо встановлення посадових осіб відповідальних за прийняття неправомірних наказів від 03.08.2020 № 10-10775/15-20-сг, від 23.09.2020 № 1303-УБД, № 1354-УБД від 28.09.2020 та притягнення відповідних осіб до дисциплінарної відповідальності.

Частиною 1 статті 65 Закону України «Про державну службу» передбачено, що підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.

Оскільки Держгеокадастром у порядку передбаченому пп. 22 п. 11 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15 ці накази не скасовано, а судовими рішеннями не визнано ці накази недійсними, підстави притягувати будь-кого до дисциплінарної відповідальності - відсутні.

Щодо вимоги провести службове розслідування, суд зазначає, що порядок проведення службових розслідувань визначено Законом України «Про державну службу», Законом України «Про запобігання корупції» та Порядком проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та осіб, які для цілей Закону України «Про запобігання корупції» прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 13.06.2000 № 950 (далі - Порядок № 950).

Відповідно до пункту 14 частини 1 статті 7 Закону України «Про державну службу» державний службовець має право на проведення службового розслідування за його вимогою з метою зняття безпідставних, на його думку, звинувачень або підозри.

Разом з тим, частиною 3 статті 65 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що з метою виявлення причин та умов, що сприяли вчиненню корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення або невиконанню вимог цього Закону в інший спосіб, за поданням спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції або приписом Національного агентства рішенням керівника органу, підприємства, установи, організації, в якому працює особа, яка вчинила таке правопорушення, проводиться службове розслідування в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

З аналізу приписів абзацу 7 пункту 1 Порядку № 950 вбачається, що дія цього порядку не поширюється на державних службовців, крім випадку, визначеного абзацом 5 цього пункту, тобто службове розслідування щодо державного службовця може бути проведене лише з метою виявлення причин та умов, що призвели до вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення чи невиконання вимог Закону в інший спосіб, за поданням спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції або приписом Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - Національне агентство) за рішенням керівника органу, підприємства, установи, організації, в якому працює особа, стосовно якої пропонується проведення службового розслідування, а у разі його відсутності - особи, яка виконує його обов`язки (далі - керівник органу).

Таким чином, судом встановлено, що підстави для проведення службового розслідування відсутні.

За таких обставин в задоволенні позову про визнання дій та бездіяльності відповідачів слід відмовити.

Щодо вимоги позивача стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі, суд зазначає наступне.

Згідно частин першої та другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 1167 ЦК України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 (далі - Постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4,5 даної Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вказану вимогу позивач обґрунтовує тим, що вважає, що його права порушено приниженням честі та гідності внаслідок що систематичне перешкоджання посадовими особами Головного управління Держгеокадастру у Київській області в реалізації права на отримання земельної ділянки, передбаченого Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», сприймається позивачем як зневага, що зачіпає його честь та гідність, обумовлює появу обставин виникнення та загострення посттравматичного синдрому, на подолання якого необхідно витрачати моральні та матеріальні ресурси, зокрема, оплату послуг психолога.

Суд визнає, що він не володіє спеціальними медичними знаннями та водночас позивач не надав доказів та жодним чином не пояснив, як саме неправомірні дії Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру призвели до моральних страждань позивача.

Крім того, позивач у своїй позовній заяві та у відповіді на відзив стверджував, що звертався до психолога, послуги якого були оплачені. Проте, на підтвердження вказаного жодних доказів до суду не надав.

Також, суд звертає увагу на те, що позивач повинен надати до суду докази, яким підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, позивач не надав жодних доказів заподіяння йому вказаної шкоди та жодних розрахунків щодо неї, тому у задоволенні вказаної вимог слід відмовити.

Щодо зобов`язання Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру принести публічні вибачення за прийняття неправомірних наказів №10-10775/15-20 від 03.08.2020, № 1303-УБД від 23.09.2020, №1354-УБД від 28.09.2020, опублікувавши вибачення на офіційних сайтах Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та Головного управління Держгеокадастру у Київській області, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, вищезазначені накази видано Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області, яке як вже зазначалося є окремою юридичною особою.

Крім того, судом встановлено, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20.11.2020 у справі №320/7460/20 визнано неправомірною відмову ГУ Держгеокадастру у Київській області щодо надання гр. ОСОБА_1 дозволу на розробку документації із землеустрою (наказ від 03.08.2020 №10-10775/15-20-сг). Скасувано наказ ГУ Держгеокадастру у Київській області від 03.08.2020 № 10-10775/15-20-сг та зобов`язано ГУ Держгеокадастру у Київській області надати гр. ОСОБА_1 дозвіл на розробку документації землеустрою зазначеної у клопотанні від 27.05.2020 № 11235/94-20.

Також, позивачем до матеріалів справи було долучено рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18.01.2021 у справі №140/15974/20, у якому зазначено: «Як слідує з матеріалів справи на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 20.11.2020 у справі №320/7460/20, ГУ Держгеокадастру у Київській області наказом №2834-УБД від 23.12.2020 ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Михайлівської-Рубежівської сільської ради, Києво-Святошинського району, Київської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 1.4827 га., із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.».

Отже, територіальним підрозділом відповідача були поновленні права та інтереси позивача щодо отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Михайлівської-Рубежівської сільської ради, Києво-Святошинського району, Київської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 1.4827 га., із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства

Також, суд зазначає, що відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.

Крім того, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову про визнання дій та бездіяльності відповідача, в задоволенні позовних вимог про зобов`язання його публічно вибачитись слід відмовити. Також, при відмові в задоволенні позову суд враховує, що КАС України не передбачено такого способу захисту порушених прав позивача, як публічне вибачення.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Проте, позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а також не спростовано доводи відповідача.

При цьому, в ході судового розгляду відповідачем доведено правомірність своїх дій.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до ст. 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Щавінський В.Р.