Справа № 640/6229/19
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2021-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2021 року м. Київ № 640/6229/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу
за позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України,

третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту відповідач, ДМС), третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі по тексту третя особа, Центральне МРУ ДМС у м. Києві та Київській області), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС від 25.02.2019 №77-19 про відмову у визнанні Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ДМС повторно розглянути заяву Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування заявлених вимог вказано, що позивач має об`єктивні побоювання стати жертвою переслідувань через його релігійні переконання, через що йому довелось покинути країну походження Російську Федерацію (далі по тексту РФ). Проте, відповідач під час прийняття спірного рішення не врахував наявність таких побоювань та не поцікавився актуальною ситуацією у країні походження позивача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.04.2019 позовну заяву залишено без руху, та надано строк позивачу для усунення виявлених судом недоліків.

Ухвалою суду від 11.05.2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

У відзиві на позовну заяву ДМС, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилається на те, що оскаржуване рішення прийнято правомірно, у межах та на підставі наявних повноважень. З урахуванням того, що у своїй заяві позивач повідомляв про не можливість повернутися в країну своєї громадянської належності (РФ) через релігійні причини, де у зв`язку з його релігійною приналежністю стосовно нього безпідставно порушили кримінальну справу. Заявник стверджував, що побоюється тортур через вищенаведену причину. Так, згідно матеріалів, наданих відповідачем, позивача на батьківщині ( ОСОБА_2 ) переслідувала міліція за те, що він сповідував іслам. Однак, згідно інформації по країні походження відповідачем встановлено, що іслам одна із пануючих релігій на території Дагестану. Також, подальшими дослідженнями обставин, з`ясовано, що заявник на момент звернення із заявою, знаходився в екстрадиційній процедурі на підставі Міжнародною розшуку, оголошеним владою РФ у зв`язку з тим, що 19.01.2015 заявнику висунуто звинувачення у причетності до скоєння злочинів, передбачених ч. 2 ст. 208 КК РФ (участь на території іноземної держави у незаконному збройному формуванні) та оголошено в міжнародний розшук. Постанова про оголошення в міжнародний розшук свідчить, що заявник на той момент перебував у Сирійській Арабській Республіці з метою надання допомоги незаконним воєнізованим формуванням на територій Сирії.

У відповіді на відзив і у додаткових поясненнях представник позивача стверджує про безпідставність і необґрунтованість висновків відповідача про відсутність підстав для надання позивачу статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Центральне МРУ ДМС у м. Києві та Київській області, будучи належним чином повідомленим про відкриття провадження у справі, своїм правом не скористалось, пояснення по суті позову або заяви про продовження процесуального строку для надання таких пояснень суду не надало.

Ознайомившись із письмово викладеними доводами учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали, суд встановив такі обставини справи.

Згідно матеріалів особової справи №2017KV0059, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вродився у с. Теречное Хасав`юртівського району Республіки Дагестан Російської Федерації. У 1982 році закінчив середню школу, у 1985 році профтехучилище (спеціальність тракторист). З 1985 року по 1987 рік проходив службу у Збройних Силах СРСР (присвоївши військове звання сержанта). До виїзду із Російської Федерації (далі РФ) проживав разом із сім`єю в селі Стара Серебряковка, Силах СРСР (присвоївши військове звання сержанта). До виїзду із Російської Федерації (далі РФ) проживав разом із сім`єю в селі Стара Серебряковка, Кизлярського району Республіки Дагестан Російської Федерації. Зі слів заявника, проживаючи в ОСОБА_2 , він займався сільським господарством та скотарством. Проблем з проживанням не мав. У листопаді 2011 року позивач виїхав до Єгипту в м. Каїр з метою вивчення арабської мови для поглибленого вивчення ОСОБА_3 .

Як повідомив заявник, у Єгипті він прожив 4 роки. Після затримання позивача правоохоронними органами з метою встановлення його причетності до участі в бойових діях на боці ІДІЛ в Сирійській Арабській Республіці, владою Єгипту позивача було повернуто до РФ. Проте до РФ він не потрапив, вилетівши до Греції в м. Афіни. З подальших пояснень заявника слідує, що в Греції його не прийняли і він вилетів до Туреччини, яка також відмовила позивачу не прийнявши його у себе повернувши назад до Греції в м. Афіни. Натомість в Афінах позивач придбав квиток до Борисполя і вилетів в Україну. В транзитній зоні аеропорту «Бориспіль» заявник під час паспортного контролю порвав свій паспортний документ заявивши про те, що бажає отримати притулок в Україні.

17.11.2015 в аеропорту «Бориспіль» прикордонниками затримано позивача оскільки він перебуває в міжнародному розшуку (за скоєння злочинів, передбачених ч. 2 ст. 208 Кримінального Кодексу Російської Федерації, ініціатором якого, є правоохоронні органи РФ.

19.11.2015 стосовно позивача обрано запобіжний захід у вигляді тимчасового арешту і розпочато процедуру екстрадиційної перевірки.

11.12.2015 позивач, перебуваючи в слідчому ізоляторі, звернувся із заявою до Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням того, що заявника переслідують з релігійних та політичних мотивів та національної приналежності.

За результатами розгляду вказаної заяви Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складно висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 20.01.2016, на підставі чого Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві прийнято наказ від 20.01.2016 №46 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. Російської Федерації ОСОБА_1 та направлено на адресу позивача повідомлення №25 про відмову в оформленні документів для вирішення питання у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 20.01.2016.

Вважаючи наказ від 20.01.2016 №46 протиправним, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.08.2016 у справі №826/2369/16 відмовлено у задоволенні позову гр. Російської Федерації ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві про визнання протиправним та скасування наказу №46 від 20.01.2016 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. Російської Федерації ОСОБА_1 ; зобов`язання відповідача повторно розглянути питання про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI.

30.10.2016 позивачу змінено міру запобіжного заходу з тимчасового арешту на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту до вирішення питання екстрадиційної перевірки.

11.09.2017 Генеральною прокуратурою України прийнято постанову про екстрадицію позивача до РФ.

07.11.2017 позивач повторно звернувся із заявою до Управління Державної міграційної служби України в Київській області (далі - УДМС в Київській області), яку було взято до розгляду. Позивач до заяви надав копію паспорту громадянина НОМЕР_1 виданого 04.08.2011 Федеральною міграційною службою 05992 термін дії до 04.08.2021.

Заявник стверджує, що на даний момент він боїться повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання переслідування з боку органів влади за релігійними ознаками. Стверджує, що проти нього через релігійні мотиви в РФ безпідставно порушили кримінальну справу.

Для підтвердження цього факту заявник надав копію паспортного документу. Окрім цього відповідно до матеріалів запиту Генеральної прокуратури РФ, а саме: постанови про уточнення анкетних даних, копії Форми-1 Додатку до інструкції про порядок видачі, заміни, обліку і зберіганню паспорта громадянина РФ місцем народження позивача, є с. Теречное Хасав`юртівського району Республіки Дагестан Російської Федерації. Згідно висновку Управління Федеральної міграційної служби1 Республіки Дагестан від 12.03.2015 позивач є громадянином РФ на підставі ч. 1 ст. 13 Закону РФ «Про громадянство Російської Федерації».

За результатами дослідження повідомленої заявником інформації орган ДМС дійшов висновку, що у заяві немає елементів, які б викликали сумніви у твердженнях заявника щодо його особи і походження. Тому ці твердження визнані правдоподібними.

У своїй заяві позивач повідомив про те, що не може повернутися в країну своєї громадянської належності через релігійні причини, де у зв`язку з його релігійною приналежністю стосовно нього безпідставно порушили кримінальну справу. Заявник стверджує, що побоюється тортур через вищенаведену причину.

Під час проведення співбесіди у ході розгляду заяви, поданої 11.12.2015, заявник повідомляв про те, що його на батьківщині (Дагестан) переслідувала міліція за те, що він сповідував іслам.

На підставі досліджених джерел по країні походження позивача орган ДМС дійшов висновку про малоймовірність того, що в Республіці Дагестан, де переважаючою релігією є іслам, який відіграє визначальну роль у формуванні суспільної свідомості населення, можуть мати місце переслідування з боку представників органів влади саме осіб, які сповідують іслам.

З метою уточнення деяких фактів в ході співбесіди заявнику були задані питання про те, коли відбувалися стосовно нього переслідування в країні громадянської належності, яким чином та в чому вони виражалися. На всі запитання заявник повідомив, що нічого про це не пам`ятає. У зв`язку з наведеним орган ДМС дійшов висновку, що твердження заявника щодо наявності фактів переслідування його в Республіці Дагестан з боку органів влади через належність до ісламської релігії не можуть бути правдоподібними.

Заявник стверджував, що у листопаді 2011 року він вільно виїхав із РФ, без будь-яких перешкод до Єгипту з метою навчання арабської мови та вивчення Корану. До цього часу позивач на території РФ мав змогу займатися сільським господарством та скотарством. Окрім цього заявник повідомив про те, що регулярно відвідував мечеть, був у ній касиром та за сумісництвом завгоспом.

Як зазначає відповідач, з`ясовуючи обставини, за яких заявник міг піддаватися переслідуванням в країні громадянської належності, встановлено (з його особистих свідчень), що поліцейські зупиняли його автомобіль, перевіряли документи та запитували, чому носить бороду та чи не має відношення до будь-яких сект. Однак, як свідчить інформація по країні походження заявника, носіння бороди мусульманами це традиція. Борода розглядається мусульманами як символ мужності, а її відрощування вважається частиною первозданного єства людини. ІКП свідчить, що на сьогоднішній день в Дагестані мають місце факти перевірок осіб, які носять бороду, проте це не переростає у форму переслідування. Дана ситуація пов`язана з тим, що в країні останнім часом набув поширення релігійний екстремізм (вахабізм), що часто призводить навіть до терористичних актів.

Факти насилля за ознаками раси релігії, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи та політичних поглядів заявник заперечує. Разом з тим в ході проведення співбесіди з заявником на запитання «... чи була загроза Вашому життю в РФ ...» отримано відповідь: «... не було, але я знаю, що будуть, тому що я навчався в Єгипті ...». Тобто на момент виїзду із РФ у заявника не було підстав стверджувати про наявність переслідування його в країні за будь-яких ознак.

Для підтвердження факту перебування заявником в Єгипті останнім надано органам ДМС копію довідки про навчання в центрі «Аль-Хикма», а також сертифікат відвідування ним центру арабської мови «Фаджр». Довідка видана на російській мові, датована 18.04.2017 (свідчить, що заявник був студентом з 02.03.2013 по 12.10.2015). Сертифікат виданий на англійській мові (перекладений на російську), датований 17.02.2016 (свідчить, що заявник був студентом з 26.09.2011 по 16.12.2012). В наданих довідках зазначається, що вони видані за проханням вказаної особи і організація, яка їх видала не несе жодної відповідальності.

Подальшими дослідженнями обставин, з`ясовано, що заявник на момент звернення із заявою, знаходився в екстрадиційній процедурі на підставі міжнародного розшуку, оголошеним владою РФ за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 208 КК РФ.

Матеріалів особової справи заявника свідчать, що 18.10.2013 стосовно заявника порушено кримінальну справу за ознаками вчинення злочину передбаченого ч. 2 ст. 208 КК РФ, якого оголошено в Міжнародний розшук.

19.01.2015 заявнику висунуто звинувачення у причетності до скоєння злочинів, передбачених ч. 2 ст. 208 КК РФ (участь на території іноземної держави у незаконному збройному формуванні) та оголошено в міжнародний розшук. З постанови про оголошення в міжнародний розшук вбачається, що заявник на той момент перебував у Сирійській Арабській Республіці з метою надання допомоги незаконним воєнізованим формуванням на територій Сирії.

У зв`язку з наведеним орган ДМС дійшов висновку, що твердження заявника про порушення стосовно нього на території РФ кримінальної справи за релігійними мотивами не відповідають дійсності, оскільки позивач підозрюється у скоєнні тяжкого злочину, а саме: участь на території іноземної держави у незаконному збройному формуванні.

Заявник повідомив що ніколи не був членом жодної політичної, релігійної громадської організації. Ніколи не приймав участі у політичній чи релігійній діяльності, не приймав участі у демонстраціях чи інших заходах проти діючої влади, не мав інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були б пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами. У зв`язку з цим орган ДМС дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства) або належності до певної соціальної групи чи політичних переконань.

Таким чином, серед фактів, повідомлених заявником, відсутні обґрунтовані підстави для визнання його біженцем у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону.

В ході проведення процедурних заходів заявником наголошено про наявність в сфабрикованої кримінальної справи за релігійними мотивами. Однак, як було вже зазначено кримінальну справу стосовно заявника порушено за фактами, які не мають нічого спільного з релігійними мотивами. Натомість заявник підозрюється у скоєнні тяжких злочинів, пов`язаних з участю на території іноземної держави у незаконному збройному формуванні.

Крім цього, органом ДМС при досліджені вказаних обставин, з`ясовано що станом на 09.08.2013 на веб-сайті «Военный обозреватель» опубліковані списки осіб, які займаються вербовкою бойовиків із числа осіб, вихідців з Дагестану, для направлення в Сирію для участі в збройному конфлікті на боці незаконних збройних формувань. Окрім цього там опубліковані списки осіб, завербованих для участі у вказаних бойових діях. Під номером 14 в даному списку значиться заявник, як посібник ДТГ (угрупування) «Кизлярська».

Як зазначає відповідач, підтвердженням можливої належності заявника до незаконних збройних формувань, які діяли на території Сирійської Арабської республіки, є перелік організацій та фізичних осіб, стосовно яких є відомості про їх причетність до екстремістської діяльності чи тероризму. Заявник зазначений у цьому списку під № 94 з позначенням причетність до тероризму.

Відповідач також звертає увагу суду на особисту інформацію заявника, яку він надав прикордонній службі України під час його затримання. Він свідчить, що був депортований з Єгипту за підозру в участі незаконного збройного формування, яке діяло на території Сирійської Арабської Республіки.

Виходячи з викладеного, відповідач дійшов висновку про те, що інформація про участь заявника в діяльності незаконного воєнізованого формування на території Сирійської Арабської Республіки має під собою серйозні підґрунтя.

Згідно відповіді Служби безпеки України на запит територіального органу ДМС, відсутня інформація про обставини, за яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Однак, відповідно до наявних в особовій справі матеріалів і документів, 18.10.2013 слідчим СВ ОМВС РФ по Кизлярському районі винесено постанову про порушення стосовно заявника та групи осіб кримінальну справу за ч. 2 ст. 208 КК РФ (участь у незаконному збройному формуванні).

Згідно листа Інтерполу ГУ НП в Київській області підтверджується інформація, що заявник перебуває в міжнародному розшуку, ініціатором якого є РФ, за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 208 КК РФ.

Відповідно інформації Федеральної служби з фінансового моніторингу РФ, внесено до переліку діючих терористів та екстпемістів за № 2211 (станом на 13.12.2018).

За результатами розгляду справи заявника орган ДМС дійшов висновку, що заявник не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством цієї країни як протиправні, суспільно небезпечні і на нього чекає відповідальність, визначена КК РФ. Зазначені причини неповернення заявника не є такими, що відносяться до Конвенційних ознак, за якими заявника може бути визнано біженцем або такою, що потребує додаткового захисту.

Враховуючи вищезазначене в сукупності та відповідно до абзацу 5 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами повторного розгляду заяви позивача територіальний орган у висновку від 29.12.2018 рекомендував ДМС України відмовити позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої, умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

25.02.2019 ДМС прийнято рішення №77-19 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач, вважаючи, що його права та законні інтереси такою відмовою було порушено, звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №360 (далі Положення №360) Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з пунктом 2 Положення ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08.07.2011 №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною сьомою статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців. Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частинами п`ятою, сьомою та тринадцятою статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Матеріалами справи встановлено, що підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугувала відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку, що небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Судом встановлено, що заявник є громадянином РФ, що стверджує про неможливість повернення до країни походження у зв`язку з його переслідуванням за релігійні переконання.

Водночас, жодних доказів на підтвердження переслідування його саме у зв`язку з такими обставинами за сповідування позивачем ісламу, позивач не надав. А під час співбесід в ході розгляду його заяви до органу ДМС повідомив про те, що не пам`ятає самих обставин, пов`язаних з його переслідуванням.

Відповідно до пунктів 56, 59, 60 Керівництва процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВК ООН переслідування слід відрізняти від покарання за злочин у відповідності із загальним правом. Особи, що рятуються від таких переслідувань чи покарань за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва чи потенціальна жертва несправедливості, а не особа, що переховується від правосуддя. Для того, аби визначити, чи співрозмірне кримінальне переслідування переслідуванню за змістом Женевської Конвенції, необхідно звернутися до законодавства даної країни, оскільки трапляється, що це законодавство не відповідає загальноприйнятим правам людини. Частіше за все, однак, не закон, а способи його застосування є дискримінаційними. У таких випадках, через труднощі з оцінкою законодавства іншої країни, національна влада може приймати рішення, застосовуючи власне національне законодавство у якості відправної точки.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наявні в матеріалах особової справи позивача документи та інформація, вказують на те, що ОСОБА_1 перебуває в ініційованому РФ міжнародному розшуку у зв`язку з порушенням 18.10.2013 стосовно заявника та групи осіб постановою слідчого СВ ОМВС РФ по Кизлярському районі кримінальної справи за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 208 КК РФ (участь у незаконному збройному формуванні). І саме через побоювання відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством цієї країни як протиправні, суспільно небезпечні і на нього чекає відповідальність, визначена КК РФ, позивач має побоювання щодо повернення до країни походження.

За таких обставин відповідачем, враховуючи також позицію УВК ООН, правомірно було зроблено висновок про те, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні.

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналіз матеріалів справи підтверджує, що відповідач при винесенні оскаржуваного рішення діяв згідно приписів частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірно, а саме: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Під час судового розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень змістовно обґрунтував правомірність своїх висновків, зроблених з урахуванням усіх обставин, що мають значення для вирішення питання щодо можливості надання позивачу статусу біженця чи особи, що потребує додаткового захисту, та цілком довів правомірність свого рішення, прийнятого на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством. В той же час позивач не довів обставин в обґрунтування своїх вимог.

Враховуючи наведене в сукупності та виходячи із встановлених судом обставин, оцінивши надані позивачем та відповідачем докази в контексті наведених вище вимог законодавства, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем протиправності рішення ДМС від 25.02.2019 №77-19 про відмову у визнанні Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідність якого вимогам законодавства встановлена під час розгляду справи. З огляду на зазначене, позовні вимоги позивача визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Беручи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, судові витрати розподілу між сторонами не підлягають.

Керуючись статтями 2, 5-11, 73-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку, визначеному статтями 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з моменту складення повного тексту.

Позивач: Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 );
Відповідач 1: Державна міграційна служба України (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9);
Відповідач 2: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (, адреса: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-а).

Суддя: Н.А. Добрівська