Справа № 675/1151/20
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2021-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 675/1151/20

Головуючий у 1-й інстанції: Майстер П.М.

Суддя-доповідач: Капустинський М.М.

29 червня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Сапальової Т.В. Смілянця Е. С.

за участю:

секретаря судового засідання: Довганюк В.В.,

позивача, представника відповідача, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 08 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установа "Замкова виправна колонія (№ 58)", Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди, в частині відмови з задоволенні позову до Державної установа "Замкова виправна колонія (№ 58)",

В С Т А Н О В И В :

в червні 2020 року ОСОБА_1 , з врахуванням уточнених позовних вимог, звернувся до Ізяславського районного суду Хмельницької області з позовом до Державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)", Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України», в якому просив:

- визнати бездіяльність адміністрації Державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" у спостереженні за станом здоров`я та надання медичної допомоги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час відмови від вживання їжі у період з 04 січня 2020 року по 27 січня 2020 року, протиправною за зобов`язання здійснювати постійний нагляд за станом здоров`я засудженого та надавати кваліфіковану медичну допомогу;

- визнати бездіяльність медичної частини Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної КВСУ» у ненаданні засудженому ОСОБА_1 постійного медичного нагляду під час відмови від приймання їжі;

- стягнути з Державної Казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь засудженого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , моральну шкоду у розмірі 50000 гривень.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві та у відповіді на відзив позивач зазначив, що він відбуває покарання в Державній установі "Замкова виправна колонія (№ 58)". В грудні 2019 року на нього був складений рапорт щодо порушення умов відбування покарання за створення конфліктної ситуації із засудженим ОСОБА_2 , за що ОСОБА_1 було оголошено догану. 04 січня 2020 року на ранковій поіменній перевірці ОСОБА_1 через інспектора установи подав письмове повідомлення про відмову від вживання їжі.

Вказував, що 09 січня 2020 року він також подав скаргу до Ізяславського районного суду Хмельницької області, яка судом залишена без руху і повернута заявнику. Стан здоров`я у нього погіршувався. У зв`язку із неприйняття та нерозглядом судом його звернення, ОСОБА_3 звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_4 та до Верховного суду.

Зазначав, що лише 27 січня 2020 року його помістили до стаціонару медичної частини установи для нагляду лікарів. Також, після перевірки законності накладення дисциплінарного стягнення прокурором Шепетівської місцевої прокуратури, накладене стягнення було скасоване. З 31 січня 2020 року він почав вживати їжу.

Вважав, що відповідачами допущено протиправну бездіяльність по відношенню до нього. Просив позов задовольнити повністю.

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області адміністративну справу 675/1151/20 було передано на розгляд Хмельницькому окружному адміністративному суду в силу приписів статті 539 КПК України та ч.1 ст.20, 25, 29 КАС України.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 08 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема судом першої інстанції не взято до уваги клопотання позивача про проведення судового засідання за його участі, безпідставно відхилено клопотання позивача про допит свідків, проігноровано посилання позивача на відшкодування моральної шкоди, яка полягала у ненаданні медичної допомоги під час відмови від вживання їжі. Крім того, позивач зазначив, що відповідачем не було надано жодного доказу на підтвердження своїх аргументів.

Заслухавши пояснення сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними в справі матеріалами, позивач - ОСОБА_1 з червня 2019 року відбуває покарання в Державній установі "Замкова виправна колонія (№ 58)".

03 січня 2020 року ОСОБА_1 за порушення умов відбування покарання було оголошено - "догану".

Вважаючи дане покарання протиправним позивач з 04 січня 2020 року відмовився від вживання їжі, про що, як зазначив позивач, довів працівникам установи.

Крім того, як зазначає позивач, 24 січня 2020 року він зателефонував регіональному представнику в Хмельницькій області Уповноваженого з прав людини ОСОБА_4 , та пояснив дану ситуацію.

27.01.2020 року посадовими особами Державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" повідомлено медичну частину про відмову ОСОБА_1 від вживання їжі, і у той же день, йому, було запропоновано пройти медичне обстеження.

У період з 27.01.2020 року по 04.02.2020 року позивач перебував під медичним наглядом в стаціонарі медичної частини.

З 31.01.2020 року позивач розпочав самостійне вживання їжі.

Вважаючи, що відповідачами допущено протиправну бездіяльність по відношенню до нього. Просив позов задовольнити повністю.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах відповідачі діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, без допущення протиправної бездіяльності та позивачем не надано жодного доказу на підтвердження заподіяної йому моральної шкоди та не наведено будь-яких доказів причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідачів та заподіяною йому моральною шкодою (у вигляді душевних страждань та психологічних переживань, що негативно відобразились на його психоемоційному стані).

Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК України) кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов`язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.

Згідно зі статтею 2 КВК України кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 3 КВК України до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України.

Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.

Частинами першою, другою, четвертою статті 7 КВК України визначено, що держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

В силу ч.4 ст.116 КВК України, порядок надання особам, які позбавлені волі, медичної допомоги, організації і проведення санітарного нагляду, використання лікувально-профілактичних і санітарно-профілактичних установ охорони здоров`я і залучення з цією метою їхнього медичного персоналу визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України і центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

На виконання вказаної норми, наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15.08.2014 №1348/5/572 затверджений Порядок організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі (далі - Порядок №1348/5/572).

Зазначений Порядок визначає основні засади організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі та взаємодію закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України (далі - заклади охорони здоров`я ДКВС) із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги засудженим.

Відповідно до глави 4 розділу ІІ Порядку №1348/5/572, амбулаторний прийом засуджених здійснюється лікарем у медичній частині щодня у години, визначені наказом начальника УВП. Для кожного відділення, зміни чи декількох відділень визначається час амбулаторного прийому. Засуджені особисто записуються у журналі попереднього запису на амбулаторний прийом, форма якого наведена в додатку 5 до цього Порядку (далі - Журнал попереднього запису), який ведеться у кожному відділенні УВП та зберігається у начальника відділення соціально-психологічної служби. Перед початком амбулаторного прийому Журнал попереднього запису передається до медичної частини. Прийом без попереднього запису в Журналі проводиться за рішенням лікаря.

Після огляду засудженого лікар стисло і розбірливо записує до медичної карти №025/о дату прийому, скарги, дані об`єктивного обстеження, діагноз, призначення, робить висновок про потребу звільнення від роботи, необхідність стаціонарного лікування та ставить свій підпис.

Про засуджених, які потребують екстреної медичної допомоги, інспектори служби охорони, нагляду і безпеки негайно повідомляють медичну частину УВП.

Системний аналіз вказаних норм Порядку №1348/5/572 свідчить про те, що у разі наявних скарг на здоров`я засуджений може самостійно звернутися за наданням медичної допомоги шляхом запису на прийом до лікаря, який проводиться щоденно, а у разі погіршення самопочуття, прийом здійснюється без запису. Залежно від стану здоров`я та встановленого діагнозу засудженому негайно надається необхідна медична допомога та вирішується питання про необхідність стаціонарного лікування і здійснення постійного медичного нагляду. Крім того, засуджений може звернутися безпосередньо до працівника УВП щодо необхідності надання медичної допомоги, який повідомляє про це медичну частину або звернутися до фельдшера, який щоденно здійснює обхід.

Розділ 2 вказаного Порядку визначає положення про первинний медичний огляд засуджених.

Так, визначено, що в разі виявлення у засудженого тілесних ушкоджень медичний працівник негайно повідомляє керівництво УВП і складає довідку у трьох примірниках, у якій детально описуються характер ушкоджень, їх розміри та розташування. Два примірники довідки долучаються до матеріалів особової справи та медичної карти №025/о, а третій примірник видається особисто засудженому.

Про факт виявлення тілесних ушкоджень у засудженого керівництво УВП упродовж доби з моменту виявлення тілесних ушкоджень письмово інформує прокурора, а також фіксує у журналі обліку виявлення тілесних ушкоджень в осіб, які прибули до УВП, форма якого наведена в додатку 3 до цього Порядку.

Під час проведення первинного медичного огляду в разі виявлення у засудженого захворювання медичний працівник медичної частини УВП оцінює стан здоров`я засудженого та можливу небезпеку, яку несе наявне в засудженого захворювання для оточення, а також визначає можливість надання медичної допомоги в умовах медичної частини УВП чи направлення засудженого до лікарняного закладу або закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

У випадку необхідності направлення засудженого до лікарняного закладу або до закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку медичний працівник медичної частини УВП готує медичну довідку про стан здоров`я такого засудженого, в якій визначає строк, протягом якого керівництво УВП має направити засудженого на лікування.

Медична допомога засудженому надається негайно в умовах медичної частини УВП. При неможливості надання такої допомоги в повному обсязі засуджений направляється до лікарняного закладу або до закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку не пізніше строку, визначеного медичним працівником у медичній довідці.

Розділ 2 (Порядок проведення профілактичного медичного огляду засуджених) визначає, що результати профілактичного медичного огляду реєструються у журналі обліку результатів проходження профілактичного медичного огляду, форма якого наведена в додатку 4 до цього Порядку, та заносяться до медичної карти № 025/о ( п. 6 вказаного розділу Порядку).

Направлення засуджених, які потребують госпіталізації, до закладів охорони здоров`я ДКВС здійснюється за висновком лікаря медичної частини з урахуванням переліку показань і протипоказань для направлення хворих до спеціалізованих та багатопрофільних лікарень (відділень) згідно з додатком 7 до цього Порядку та згідно з нарядом управління медичного забезпечення Міністерства юстиції України про направлення на лікування за формою, наведеною у додатку 8 до цього Порядку, або нарядом міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про направлення на лікування за формою, наведеною в додатку 9 до цього Порядку (п. 2 розділу 3 Порядку).

З матеріалів справи слідує, що в силу винесеного позивачу покарання, а саме оголошення "догани", останній, вважаючи зазначене щодо нього покарання - протиправним, в цей же день, 03 січня 2020 року, повідомив Відповідача про припинення ним вживання їжі з 04 січня 2020 року. Однак уповноваженими посадовими особами Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" лише 27.01.2020 року було повідомлено медичну частину про відмову позивача від вживання їжі, та у цей же день проведено медичне обстеження.

Зазначені обставини, в певних частинах, знайшли своє підтвердження в зверненнях позивача, як зі скаргою до Ізяславського районного суду Хмельницької області (а.с.3), так і до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_4 та до Верховного суду (а.с.5).

Допитані у судовому засіданні в якості свідків засуджені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтвердили факт голодування ОСОБА_1 в частині вказаного періоду, а свідок ОСОБА_7 - начальник медичної частини розташованої в установі №58, підтвердив перебування ОСОБА_1 в стаціонарі медзакладу в період з 27.01.2020 року по 04.02.2020 року та самостійне вживання ним їжі з 31.01.2020 року.

Перебування ОСОБА_1 у стаціонарі медичної частини колонії, з наданням йому медичної допомоги, також підтверджує факт голодування останнього в період до 27.01.2020 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивачу, працівниками установи №58 не було роз`яснено порядок та умови відбування покарання та не проведено бесіду профілактично-роз`яснювального характеру щодо негативних наслідків, які можуть бути спричинені організму людини внаслідок відмови від вживання їжі, безпідставність вимог засудженого та згубність голодування для його здоров`я та життя.

З огляду на зазначені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що працівниками Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" допущено протиправну бездіяльність, яка полягала у незадовільному спостереженні ними за станом здоров`я ОСОБА_1 , неповідомленні медичної частини про відмову останнього від вживання їжі та тим самим ненадання медичної допомоги у період з 04 січня 2020 року по 27 січня 2020 року. Тому вимога позивача в зазначеній частині до виправної колонії підлягає задоволенню.

При цьому, колегія суддів зазначає, що не повідомлення працівниками установи №58 лікаря медичної частини колонії про відмову від їжі засудженого ОСОБА_1 , виключає будь-яку протиправність дій (бездіяльність) працівників як медичної частини, так і зазначеного позивачем медичного закладу - Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України», як відповідача.

Звідси вимоги до Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Розглядаючи правомірність винесення судом першої інстанції рішення в частині вимоги про стягнення моральної шкоди з Державного казначейства України, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 1174 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з положеннями частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною другою цієї статті передбачено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Таким чином, правовою підставою відповідальності за завдану шкоду є правопорушення, складовим елементом якого є: наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вина. Відсутність хоча б одного зі складових елементів виключає задоволення позову.

Згідно з положеннями частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок душевних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Положеннями пп. 2 ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України регламентовано, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", встановлено, що шкода підлягає відшкодуванню за наявності складу цивільного правопорушення, складовими елементами якого є: наявність шкоди, неправомірність дій особи, яка заподіює шкоду, безпосередній причинний зв`язок між шкодою та діями, а також вина заподіювача шкоди. При цьому відсутність хоча б одного складового елемента виключає можливість відшкодування шкоди.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачам, з яких міркувань вони виходили, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Колегія суддів зазначає, що в підтвердження позивачем своїх вимог, щодо стягнення на його користь з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України моральної шкоди в сумі 50000,00 грн., то останнім не наведено жодного доказу, який би доводив наявність такого факту. Крім того, позивачем в ході розгляду справи не наведено і будь-яких доказів причинного зв`язку, як між "протиправною" поведінкою визначеного позивачем відповідача (Державною Казначейською службою України) та заподіяною йому останнім (відповідачем) моральною шкодою.

Зазначених фактів, в ході судового розгляду також не встановлено.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 08 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установа "Замкова виправна колонія (№ 58)", Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди, в частині відмови з задоволенні позову до Державної установа "Замкова виправна колонія (№ 58)" скасувати.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати бездіяльність адміністрації Державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" у незадовільному спостереженні за станом здоров`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , неповідомленні медичної установи про відмову останнього від вживання їжі та тим самим ненадання медичної допомоги ОСОБА_1 під час його відмови від вживання їжі у період з 04 січня 2020 року по 27 січня 2020 року - протиправною.

В решті, рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 08 грудня 2020 року - залишити без змін, з мотивів викладених у постанові суду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 30 червня 2021 року.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Сапальова Т.В. Смілянець Е. С.