Справа № 300/3973/20
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2021-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 рокуЛьвівСправа № 300/3973/20 пров. № А/857/7444/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,

з участю секретаря судового засідання Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 березня 2021 року у справі № 300/3973/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними,-

суддя в 1-й інстанції Кафарський В. В.,

час ухвалення рішення 05.03.2021 року,

місце ухвалення рішення м. Івано- Франківськ,

дата складання повного тексту рішення не зазначена,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача- командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 , в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо невидання наказу про його звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та зобов`язати відповідача видати наказ про його звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» згідно з його рапортом від 11 грудня 2020 року.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню, покликаючись на те, що у грудні 2020 року звернувся до відповідача із рапортом, в якому зазначив, що його дружина, яка проживає сама, має ряд захворювань, через які потребує постійного стороннього догляду зі його сторони, зазначив, що відповідні медичні документи будуть долучені згодом. Однак у зв`язку з несприятливою епідеміологічною ситуацією, спричиненої СОVІD- 19, було введено ряд обмежень щодо здійснення медичних заходів, зокрема і проходженню МСЕК. Зокрема, це «Тимчасові заходи у закладах охорони здоров`я з метою забезпечення: готовності для надання медичної допомоги хворим на гостру респіраторну хворобу СОVІD- 19, спричинену коронавірусом SARS-СоV-2», затверджені Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 23 березня 2020 року № 698 та Постановою Кабінету міністрів Україна № 641 від 22 липня 2020 року «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідеміологічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби СОVІD-19, спричинену коронавірусом SARS-СоV-2». Вищевказані нормативно-правові акти унеможливлюють проходження планової госпіталізації для подальшого проходження МСЕК. Просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, та прийняти нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що позивач у своїй вимозі щодо звільнення з лав Збройних Сил України через сімейні обставини вказує, що його дружина хворіє та потребує з його боку постійного стороннього догляду, проте до своїх заяв продовжує не долучати відповідних підтверджуючих документів, а саме: медичного висновку медико-соціальної експертної комісії стосовно своєї дружини. Позивачу неодноразово посадовими особами військової частини роз`яснювались та доводились вимоги щодо процедури звільнення з лав Збройних Сил України через сімейні обставини та які документи, які підтверджують набуття ним права на звільнення, необхідно надати. Станом на теперішній час позивач відповідне заключення медико-соціальної експертної комісії про необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною ОСОБА_3 до військової частини НОМЕР_1 так і не надав. Враховуючи вищевказані доводи вважає, що командування військової частини НОМЕР_1 діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В свою чергу, позивачем не було належним чином обгрунтовано та доведено свої вимоги щодо скасування рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду у справі №300/3973/21 від 05 березня 2021 року та ухвалення нового рішення, яким задовольнити повністю заявлені ним вимоги в частині визнання протиправними дій командира військової частини НОМЕР_1 щодо невидання наказу про звільнення позивача з військової служби та зобов`язання його про видання наказу про звільнення позивача з військової служби, згідно з його рапортом від 07 грудня 2020 року, а тому вважає, що правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Представник позивача Валецька К. Д. у судовому засіданні підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Решта учасників справи в судове засідання не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи в їх відсутності за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що 23 червня 2020 року ОСОБА_1 згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення (а.с 3).

07 грудня 2020 року позивач подав командиру військової частини НОМЕР_1 рапорт щодо звільнення його з військової служби у зв`язку із сімейними обставинами, а саме: на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 9).

Разом з тим, позивачу відмовлено у його звільненні, оскільки помічником командира військової частини НОМЕР_1 начальником юридичної служби майором юстиції ОСОБА_4 роз`яснено ОСОБА_1 , що у зв`язку із відсутністю підтверджуючих документів підстави щодо звільнення з лав Збройних Сил України за сімейними обставинами відсутні.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся з цим позовом в суд для захисту порушеного права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв правомірно, у межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, оскільки у останнього не було жодних правових підстав для звільнення ОСОБА_1 в особливий період на підставі положень ч.5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», так як підставою для звільнення позивача з лав Збройних Сил України через сімейні обставини є медичний висновок медико-соціальної експертної комісії (МСЕК), як передбачено підпунктом «ґ» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону №2232-XII, пунктом 35 Положення №1153, крім того, в медичному висновку МСЕК має бути зазначено про необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною, в даному випадку ОСОБА_3 , разом з тим, такого медичного висновку ОСОБА_1 разом із рапортом про звільнення не надав відповідачу.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Порядок та підстави для звільнення військовослужбовців з військової служби регламентуються положеннями ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Так, ч.1 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачає, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:

а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби;

б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі та у військовому резерві або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.

Згідно з пп.«ґ» п.2 ч.5 ст.26 цього Закону контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану до оголошення демобілізації) на підставах, зокрема, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці-жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років; виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері); утримання військовослужбовцем повнолітньої дитини віком до 23 років, яка є особою з інвалідністю I чи II групи; утримання військовослужбовцем дитини з інвалідністю, яка має будь-які види порушень функцій організму III-IV ступеня їх вираження та обмеження життєдіяльності будь-якої категорії II-III ступеня їх вираження відповідно до критеріїв встановлення інвалідності дітям, затверджених Кабінетом Міністрів України, або дитини з інвалідністю, яка має функціональні порушення в організмі та обмеження життєдіяльності, які відповідають критеріям для встановлення I чи II групи інвалідності для повнолітньої особи згідно з порядком, затвердженим Кабінетом Міністрів України; необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років; наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років; утримання військовослужбовцем дитини з інвалідністю підгрупи А віком до 18 років.

Разом з тим, положення ч.7 цієї статті передбачають, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Так, згідно з п.35 Положення №1153 контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби (крім випадку, передбаченого пунктом 195 цього Положення):

1) за рішенням командування військової частини за наявності підстав, передбачених підпунктами «а» - «г», «д», «е», «є», «з» - «й» та «л» пункту 1 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Під час дії особливого періоду контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби за рішенням командування військової частини у період:

-після закінчення строку проведення мобілізації та до моменту введення воєнного стану - на підставах, передбачених пунктом 2 (крім підстав, передбачених підпунктами «ґ», «й» та «к») частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

-протягом строку проведення мобілізації та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації - на підставах, передбачених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

2) за бажанням військовослужбовця - за наявності підстав, передбачених підпунктами «а», «б», «в», «ґ», «ж», «к» пункту 1, а в особливий період (крім строку проведення мобілізації та дії воєнного стану) - за наявності підстав, передбачених підпунктами «а», «б», «в», «ґ», «й» та «к» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

У «Переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №413 від 12.06.2013, зазначено, що військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини: (…) необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років (…).

Як правильно звернув увагу суд першої інстанції, визначення поняття особливого періоду наведене у законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про оборону України».

З системного аналізу положень законів України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про оборону України» колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач має право на звільнення з військової служби під час дії особливого періоду у зв`язку, в тому числі, із необхідністю постійного стороннього догляду за хворою дружиною.

Разом з тим, як правильно дійшов висновку суд першої інстанції, таку необхідність, враховуючи приписи підпункту «ґ» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону №2232-XII, пункту 35 Положення №1153 та постанови Кабінету Міністрів України №413 від 12.06.2013, потрібно підтвердити належним чином, а саме: відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років.

Матеріалами справи стверджується, і не заперечується позивачем, що останнім надано відповідачу на підтвердження необхідності постійного стороннього догляду за хворою дружиною копію виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №1094 (а.с. 10-11), виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №3954/19 (а.с. 10-11), виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №1094 (а.с. 12-13), виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №296 (а.с. 14-15).

Зі змісту вказаних виписок із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого зазначені та описані захворювання дружини позивача- ОСОБА_3 , а також надані відповідні рекомендації спостереження сімейного лікаря по місцю проживання, спостереження у ендокринолога, пульмонолога та інше, разом з тим, у таких не вказано про необхідність постійного стороннього догляду за ОСОБА_3 .

Доводи апелянта про те, що у зв`язку з несприятливою епідеміологічною ситуацією, спричиненої СОVІD- 19 було введено ряд обмежень щодо здійснення медичних заходів, зокрема, і проходження МСЕК, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки нормами, які регулюють спірні правовідносини, чітко визначено документи, які необхідно подати у конкретному випадку, а також їх зміст, і за відсутності таких відповідач не вправі вчиняти дії на користь позивача.

Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач діяв правомірно, у межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, оскільки у останнього не було жодних правових підстав для звільнення ОСОБА_1 в особливий період на підставі положень ч.5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», так як підставою для звільнення позивача з лав Збройних Сил України через сімейні обставини є медичний висновок медико-соціальної експертної комісії (МСЕК), як передбачено підпунктом «ґ» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону №2232-XII, пунктом 35 Положення №1153, крім того, в медичному висновку МСЕК має бути зазначено про необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною, в даному випадку ОСОБА_3 , разом з тим, такого медичного висновку ОСОБА_1 разом із рапортом про звільнення не надав відповідачу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 березня 2021 року у справі № 300/3973/20 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 02 липня 2021 року.