Справа № 640/33841/20
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2021-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2021 року м. Київ № 640/33841/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування звукозаписувальним технічним засобом адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції

про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі також - відповідач), в якому просить:

- визнати неправомірною та скасувати постанову Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції () про відкриття виконавчого провадження №62318654 від 11.06.2020 року щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 103 282,41 грн. (сто три тисячі двісті вісімдесят дві грн. 41 коп.) гривень;

- визнати неправомірною бездіяльність Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції () щодо неповернення ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 8 000,00 грн. (вісім тисяч гривень), які були сплачені 24.06.2020 року та в сумі 4 000,00 грн. та 17.08.2020 року в сумі 4 000,00 грн.;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції () на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 ) суму у розмірі 8 000,00 грн. (вісім тисяч гривень), як безпідставно одержані кошти.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що виконавче провадження №46788736, в якому позивач є боржником, постановою відповідача від 11.06.2020 року завершено на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", про що боржника державним виконавцем не повідомлено, в той час, як останньою продовжувалося здійснення платежів на погашення боргу за реквізитами відповідача в загальному розмірі 8 000,00 грн.

В подальшому позивач дізналася, що відповідачем прийнято постанову від 11.06.2020 року про відкриття виконавчого провадження №62318654 про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 103 282,41 грн., що, на переконання позивача, є протиправним, оскільки має стягуватися в розмірі, пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми, а не усієї суми боргу за виконавчим документом.

Крім того, позивач зверталася до відповідача із заявою про скасування постанови від 11.06.2020 року про відкриття виконавчого провадження №62318654 та повернення безпідставно одержаних відповідачем коштів у розмірі 8 000,00 грн., проте, відповідачем відмовлено у задоволенні цих вимог.

Враховуючи викладене, позивач просить суд позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.03.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін; призначено судове засідання на 22.03.2021 року. Ухвалено питання щодо дотримання позивачем процесуального строку звернення до суду вирішити в судовому засіданні. Пунктами 6, 7 резолютивної частини ухвали суду витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії виконавчих проваджень ВП №62475154 та ВП №46788736. Зобов`язано відповідача подати до суду належним чином засвідчені копії виконавчих проваджень ВП №62475154 та ВП №46788736, відзив відповідно до статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, який, з урахуванням вимог статей 269, 287 КАС України у строк до 15.03.2021 року таким чином, щоб витребувані документи 15.03.2021 року знаходились у канцелярії суду.

У судове засідання 22.03.2021 року сторони не прибули.

Відповідно до змісту частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що відповідачем вимоги пунктів 6, 7 резолютивної частини ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.03.2021 року в строк, встановлений судом, не виконано, витребуваних матеріалів виконавчого провадження не подано; заяв, клопотань в порядку статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України не подано. Разом з тим, судом встановлено належне повідомлення судом відповідача про дату, час і місце розгляду справи в порядку статей 129, 268 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Киває від 22.03.2021 року витребувано повторно у Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції належним чином засвідчені копії виконавчих проваджень ВП №62475154 та ВП №46788736. Ухвалено належним чином засвідчені копії виконавчих проваджень ВП №62475154 та ВП №46788736 (із супровідним листом) подати до канцелярії суду до 29.03.2021 року. Відкладено судове засідання до 05.04.2021 року.

Електронною поштою 02.04.2021 року на виконання ухвали суду відповідачем подано роздруківки матеріалів виконавчого провадження №46788736.

Правом на подання відзиву відповідач не скористався.

Відповідно до Довідки секретаря судового засідання від 05.04.2021 року зважаючи на перебування судді на лікарняному, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, справи, призначені до слухання суддею Маруліною Л.О. знято з розгляду.

Наступне судове засідання призначено на 20.05.2021 року, про що сторін повідомлено у встановленому Кодексом адміністративного судочинства України порядку.

У судове засідання 20.05.2021 року сторони не прибули. На підставі частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Наступне судове засідання призначено на 17.06.2021 року.

У судове засідання сторони не прибули. Позивачем подано клопотання про розгляд без її участі.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.06.2021 року запропоновано ОСОБА_1 подати клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача приватного виконавця виконавчого округу Київської області Лановенко Людмили Олегівни (02094, м. Київ, вул. Юрія Поправки, 6, офіс 17) із дотриманням вимог частини п`ятої статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України (а саме, у заяві повинні бути зазначені пояснення щодо того, знав чи міг знати позивач до подання позову у справі про підставу для залучення такого співвідповідача). У разі подання заяви про залучення співвідповідача, зобов`язати позивача надати суду належним чином оформлену позовну заяву у трьох примірниках - для суду та відповідачів, в якій прохальну частину викласти із дотриманням вимог пункту 4 частини п`ятої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України (в позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів). Запропоновані заява про залучення співвідповідача та позовна заява у трьох примірниках, або пояснення щодо не виявлення бажання подання останніх, мають бути подані (надіслані) до Окружного адміністративного суду міста Києва у строк до 25 червня 2021 року таким чином, що у запропоновану дату документи знаходились у канцелярії суду. Наступне судове засідання відбудеться 30.06.2021 року.

Електронною поштою ОСОБА_1 надіслано відповідь про відсутність необхідності залучення до участі у справі приватного виконавця співвідповідачем.

У судове засідання 30.06.2021 року сторони не прибули, з огляду на що, згідно з частиною четвертою статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Вирішуючи питання залучення співвідповідача, судом встановлено, що позовні вимоги, заявлені позивачем до вирішення у межах справи №640/33841/20, заявлено до належного відповідача та ухвалено продовження розгляду справи в первісній редакції позовних вимог.

Щодо питання дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду з позовною заявою, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Позовну заяву може бути подано до суду:

1) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів;

2) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Із змісту позовної заяви судом встановлено, що позивачем оскаржуються дії відповідача, які полягають у винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження у межах виконавчого провадження №62318654.

Як встановлено з позовної заяви, оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження у межах виконавчого провадження №62318654 винесено 11.06.2020 року, в той час, як із позовною заявою ОСОБА_1 звернулась 28.12.2020 року тобто, із пропущенням десятиденного строку звернення до суду з позовом у цій категорії справ.

Через канцелярію суду 15.02.2021 року на виконання ухвали суду від 09.02.2021 року про залишення позову без руху позивачем подано заяву, в якій просить, зокрема, визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду.

Так, в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду позивачем зазначено, що постанову відповідача від 11.06.2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу, постанову про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №46788736 остання не отримувала, та продовжувала сплачувати борг за виконавчим листом від 30.08.2012 року №2-2279/2011, виданого Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області.

Крім того, ОСОБА_1 не отримано належним чином постанову про відкриття виконавчого провадження №62318654 на виконання постанови державного виконавця від 11.06.2020 року про стягнення виконавчого збору, винесену у виконавчому провадженні №46788736.

Згідно із статтею 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Дослідивши докази, долучені позивачем в обґрунтування заяви про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду, копії матеріалів виконавчого провадження №62318654, №46788736, суд дійшов висновку про задоволення заяви позивача з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 28 Закону України від 02.06.2016 року

№ 1404-VIII "Про виконавче провадження" копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Отже, державним виконавцем як постанову про відкриття виконавчого провадження так і постанову повернення виконавчого документа стягувачу, має бути направлено рекомендованим поштовим відправленням, докази чого мають міститься у матеріалах виконавчого провадження.

Водночас, жодного доказу направлення та отримання ОСОБА_1 постанови від 11.06.2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу у ВП№46788736 та постанови від 11.06.2020 року про відкриття виконавчого провадження №62318654, які мали б бути відправлені державним виконавцем рекомендованим повідомленням, матеріали виконавчих проваджень №46788736 та №62318654 не містять.

Державним виконавцем не надано доказів, на кшталт, списку згрупованих поштових відправлень, або рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, які б спростовували встановлене судом.

На переконання суду, встановлені обставини свідчать про необізнаність боржника щодо повернення виконавчого документа стягувачу, винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 11.06.2020 року, винесені у виконавчому провадженні №46788736, та про існування виконавчого провадження №62318654 з незалежних від неї причин, що відповідачем не спростовано, а матеріалами виконавчих проваджень, наданих виконавцем, навпаки, підтверджено.

Дійсно, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Суд зазначає, що практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс та інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Водночас, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі також - Конвенція), необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Зокрема, у рішенні від 04.12.1995 року у справі "Беллет проти Франції" Європейським судом з прав людини зазначено, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні від 13.01.2000 року у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" та у рішенні від 28.10.1998 року у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" Європейським Судом з прав людини вказано, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Так, предметом спору є постанова державного виконавця від 11.06.2020 року про відкриття виконавчого провадження ВП №62318654.

Водночас, до адміністративного суду із цим позовом позивач звернувся лише 28.12.2020 року.

Отже, встановлений статтею 287 Кодексом адміністративного судочинства України десятиденний строк звернення до суду позивачем пропущенно.

Проте, у межах розгляду справи №640/33841/20 позивачем визнано пропуск строку звернення до суду, який обґрунтовано причинами, які на думку суду, впливали на об`єктивну неможливість звернення до суду у відповідний процесуальний строк, що, у відповідності до статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, надає право позивачу на звернення до адміністративного суду із позовом.

З огляду на викладене, суд вважає, що поновлення строку звернення до суду за даних обставин є дотриманням права позивача на доступ до правосуддя та права заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Відповідно до частини четвертої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, ухвалення рішення, винесеного без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві Шарковим Олександром Олександровичем від 09.03.2015 року відкрито виконавче провадження №46788736 з виконання виконавчого листа №2-2279/2011, виданий 30.08.2012 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Універсал Банк" суму в розмірі 1 088 079,39 грн.

Постановою старшого державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Боголей Ірини Юріївни від 11.06.2020 року повернуто виконавчий лист стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження".

Старшим державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Боголей Іриною Юріївною винесено постанову про стягнення виконавчого збору ВП №46788736 від 11.06.2020 року у розмірі 103 282,41 грн.

Постановою старшого державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Боголей Ірини Юріївни від 11.06.2020 року відкрито виконавче провадження №62318654 з метою примусового виконання постанови від 11.06.2020 року ВП№46788736 про стягнення виконавчого збору у розмірі 103 282,41 грн.

Згідно з відомостями АТ КБ "ПриватБанк" від 02.10.2020 року №TS208919, від 24.06.2020 року №0.0..1 на суму 4000,00 грн. та від 17.08.2020 року №0.0..1 на суму 4 000,00 грн. ОСОБА_1 перераховано на загальну суму 8 000,00 грн. кошти на рахунок отримувача Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) () за призначенням платежу: "стягнення з зарплати згідно з постановою ВП №46788736 від 22.04.2015 року (виконавчий лист №2-2279/2011 від 30.08.2012 року) з ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 )".

Листом Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 15.10.2020 року №62318645/6 надано відповідь на звернення ОСОБА_1 від 01.10.2020 року, в якій повідомлено, в ході проведення виконавчих дій у ВП №46788736 з боржника стягнуто грошові кошти в розмірі 63435, 93 грн., з яких 57910, 41 грн. перераховано стягувачу, 5 525, 52 грн. перераховано в дохід держави як виконавчий збір. Станом на 15.10.2020 року відносно боржника ОСОБА_1 відкрито виконавче провадження №62318654 про стягнення виконавчого збору у розмірі 103 282,41 грн. на підставі постанови від 11.06.2020 року ВП№46788736, в межах якого з боржника стягнуто грошові кошти у розмірі 8 000, 00 грн., з яких: 7 931,00 грн перераховано в дохід держави як виконавчий збір, 69,00 грн. перераховано як витрати на проведення виконавчих дій.

Листами від 12.10.2020 року та від 26.11.2020 року ОСОБА_1 зверталася до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про повернення сплачених нею 8 000,00 грн. відповідно до квитанцій від 24.06.2020 року №0.0..1 на суму 4 000,00 грн. та від 17.08.2020 року №0.0..1 на суму 4 000,00 грн. як помилково та безпідставно сплачених коштів в межах виконавчого провадження № 46788736, яке є закінченим. Крім того, ОСОБА_1 зазначено про безпідставність винесеної постанови від 11.06.2020 року про відкриття виконавчого провадження №62318654 та необхідність закінчення виконавчого провадження №62318654 посилаючись на частину восьму статті 27 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповіді на зазначені листи позивача ні матеріали справи, ні матеріали виконавчих проваджень не містять.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не повернення позивачу безпідставно сплачених коштів у розмірі 8 000,00 грн. та вважаючи протиправною постанову про відкриття виконавчого провадження від 11.06.2020 року №62318654 протиправною, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України від 02.06.2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон №1404), Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 (із змінами і доповненнями) (далі також - Інструкція №512/5), постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 року №643 "Про затвердження Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця" (із змінами і доповненнями) (далі також - Порядок №643).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону №1404 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Пунктами 1, 5 частини першої статті 3 Закону №1404 відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Згідно з частиною першою, пунктами 16, 18 частини третьої статті 18 Закону №1404 виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частин першої, третьої статті 27 Закону №1404 виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Згідно із змістом пункту 2 Порядку №643 у разі фактичного виконання (повного або часткового) виконавчого документа майнового характеру, стягнення заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців, за виконавчим документом про стягнення аліментів державним виконавцям, визначеним у частині першій статті 7 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", виплачується винагорода у відповідному розмірі.

Отже, виконавчий збір є своєрідною винагородою виконавця за вчинення дій з примусового виконання рішень.

Частиною другою статті 27 Закону №1404 встановлено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 37 Закону №1404 виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404 у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з абзацами 1-4 пункту 8 розділу ІІІ Інструкції №512/5 стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 22 розділу ІІІ Інструкції №512/5 у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

При закінченні виконавчого провадження відкритого на підставі виконавчого документа, виданого у формі електронного документа, або повернення такого виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження паперову копію такого виконавчого документа.

Відмітка на паперовій копії виконавчого документа, виданого у формі електронного документа, не проставляється.

З аналізу вищенаведених положень законодавства України, висновується, що винесення постанови про стягнення виконавчого збору відбувається одночасно із винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження, або після/одночасно із винесенням постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, з урахуванням підстави його закінчення. Крім того, під час винесення постанови про стягнення виконавчого збору, виконавцем має бути вказано розмір фактично стягнутої суми на користь стягувача.

Отже, Законом №1404 передбачено стягнення виконавчого збору або на стадії відкриття виконавчого провадження, або на стадії його закінчення.

Разом з тим, згідно з частиною другою статті 27 Закону №1404, відкриваючи виконавче провадження виконавцем обраховується сума виконавчого збору з розміру 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, в той час, як визначаючи розмір виконавчого збору, який потребує стягнення з боржника, виконавцем має бути обчислено таку суму з урахуванням вчинених виконавчих дій з примусового виконання виконавчого документа.

Таким чином, щодо позовної вимоги про протиправність постанови Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції () про відкриття виконавчого провадження №62318654 від 11.06.2020 року щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 103 282,41 грн., суд дійшов наступних висновків.

З аналізу положень законодавства висновується, що постанова від 11.06.2020 року про стягнення виконавчого збору з боржника ОСОБА_1 у розмірі 103 282,41 грн., винесена у виконавчому провадженні №46788736, є виконавчим документом, в якому державним виконавцем визначено суму виконавчого збору, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 як виконавчий збір.

Так, положення частини третьої статті 40 Закону № 1404 зобов`язують державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.

Вказані положення частини третьої статті 40 Закону № 1404 кореспондуються з нормою абзацу четвертого пункту 8 розділу III Інструкції №512/5.

Натомість частиною другою статті 27 Закону № 1404 передбачено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

При цьому пунктом 21 розділу ІІІ Інструкції №512/5 встановлено, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону № 1404-VІІІ, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 вказаного Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Виходячи зі змісту наведеної вище норми Інструкції №512/5 у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.

Крім цього, пунктом 20 розділу ІІІ Інструкції №512/5 визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону № 1404. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.

За таких обставин, при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404 без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Правова позиція суду відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2020 року у справі №2540/2303/18.

Згідно з пунктами 7, 8 розділу І Інструкції №512/5 постанова як окремий документ містить такі обов`язкові реквізити, зокрема мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на норму закону, на підставі якого винесено постанову.

Розрахунок нарахування виконавчого збору (додаток 17) обчислюється державним виконавцем в автоматизованій системі виконавчого провадження та долучається до матеріалів виконавчого провадження.

Не пізніше наступного робочого дня з дня погашення у повному обсязі заборгованості зі сплати аліментів, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 7, 9, 14 частини першої статті 39 Закону, державний виконавець на підставі розрахунку нарахування виконавчого збору виносить постанову про стягнення виконавчого збору.

З матеріалів справи судом встановлено, що постановою старшого державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Боголей Ірини Юріївни від 11.06.2020 року повернуто виконавчий лист стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження".

Одночасно з постановою від 11.06.2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу старшим державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Боголей Іриною Юріївною винесено постанову про стягнення виконавчого збору ВП №46788736 від 11.06.2020 року у розмірі 103 282,41 грн.

Дослідивши постанову від 11.06.2020 року про стягнення виконавчого збору, винесену у виконавчому провадженні №46788736, суд зазначає відсутність у мотивувальній частині постанови про стягнення виконавчого збору обґрунтування розрахунку виконавчого збору у розмірі 103 282,41 грн., заявленого до стягнення з боржника ОСОБА_1 .

Крім того, у матеріалах виконавчого провадження №46788736 відсутній Розрахунок нарахування виконавчого збору, оформлений відповідно до Додатку №17 Інструкції №312/5.

Згідно з виконавчим листом №2-2279/2011, виданого Дніпровським районним судом міста Києва (далі також - виконавчий лист), сума заборгованості боржника ОСОБА_1 складає 1 088 079,39 грн.

Разом з тим, відповідно до змісту листа Печерського районного відділу ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 15.10.2020 року №62318654/6, адресованого ОСОБА_1 , в ході виконавчого провадження №46788736 з боржника стягнуто грошові кошти у розмірі 63 435,93 грн., з яких 57 910,41 грн. перераховано стягувачу, 5 525,52 грн. перераховано в дохід держави як виконавчий збір.

Отже, висновується, що державним виконавцем під час здійснення виконавчих дій у виконавчому провадженні №46788736 фактично стягнуто 63 436, 93 грн., з яких і належить здійснювати розрахунок виконавчого збору у розмірі 10%, беручи до уваги те, що 5 525,52 грн. станом на день винесення постанови стягнуто відповідачем з боржника в якості виконавчого збору.

Таким чином, судом встановлено протиправність постанови старшого державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Боголей Ірини Юріївни від 11.06.2020 року про стягнення виконавчого збору ВП №46788736 у розмірі 103 282,41 грн., на підставі якої відкрито виконавче провадження №62318654 оскаржуваною у цій справі постановою від 11.06.2020 року.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на те, що ці постанови є пов`язаними, оскільки оскаржувана у цій справі постанова від 11.06.2020 року про відкриття виконавчого провадження №62318654 за своєю правовою природою має похідних характер від постанови від 11.06.2020 року про стягнення виконавчого збору ВП №46788736, яка не є предметом оскарження у цій справі, водночас є підставою прийняття постанови від 11.06.2020 року про відкриття виконавчого провадження №62318654 з метою ефективного захисту прав позивача, суд дійшов висновку про вихід за межі позовних вимог шляхом визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Боголей Ірини Юріївни від 11.06.2020 року про стягнення виконавчого збору ВП №46788736.

В свою чергу, позов підлягає задоволенню в частині позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови від 11.06.2020 року про відкриття виконавчого провадження №62318654 з огляду на протиправність підстав її прийняття.

Щодо неповернення ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 8 000,00 грн. (вісім тисяч гривень), які були сплачені 24.06.2020 року та в сумі 4 000,00 грн. та 17.08.2020 року в сумі 4 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно з частинами першою-другою статті 45 Закону №1404 розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Тобто, для задоволення вимог в порядку черговості, такі кошти вже мають бути стягнутими на момент закінчення виконавчого провадження.

З матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до квитанцій від 24.06.2020 року №0.0..1 на суму 4 000,00 грн. та від 17.08.2020 року №0.0..1 на суму 4 000,00 грн., загальну суму у розмірі 8 000,00 грн. ОСОБА_1 сплачено на рахунок отримувача Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) () за призначенням платежу: "стягнення з зарплати згідно з постановою ВП №46788736 від 22.04.2015 року (виконавчий лист №2-2279/2011 від 30.08.2012 року) з ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 )", в той час, як виконавче провадження №46788736 станом на 11.06.2020 року є закінченим.

Отже, висновується, що кошти у розмірі 8 000,00 грн. не є стягнутими Печерським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України в межах виконавчого провадження №46788736.

Зокрема, кошти у розмірі 8 000,00 грн., перераховані за вказаними квитанціями, не можуть вважатися стягнутими у межах виконавчого провадження №62475157, як про те зазначено у листі відповідача від 15.10.2020 року №62318654/6 та підтверджується платіжними дорученнями від 26.08.2020 року №25716 на суму 4 000,00 грн., від 30.06.2020 року №21417 на суму 3 931,00 грн., від 30.06.2020 року №21518 на суму 69,00 грн., оскільки боржником сплачено цю суму помилково вважаючи, що виконавче провадження №46788736 є відкритим.

Отже, оскільки сума у розмірі 8 000,00 грн., з яких: 7931,00 грн. перераховано в дохід держави як виконавчий збір, 69,00 грн. перераховано як витрати на проведення виконавчих дій, не є стягнутою в розумінні положень Закону №1404, у суду відсутні підстави вважати правомірними зарахування останньої в межах виконавчого провадження №62318654.

Таким чином, з метою належного та ефективного захисту прав позивача, суд дійшов висновку вийти за межі позовних вимог шляхом визнання протиправними дій Печерського районного відділу ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України щодо перерахування у виконавче провадження №62318654 сплачених ОСОБА_1 коштів у сумі 8 000,00 грн. відповідно до квитанцій від 24.06.2020 року №0.0..1 на суму 4 000,00 грн. та від 17.08.2020 року №0.0..1 на суму 4 000,00 грн., на рахунок отримувача Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) () за призначенням платежу: "стягнення з зарплати згідно з постановою ВП №46788736 від 22.04.2015 року (виконавчий лист №2-2279/2011 від 30.08.2012 року) з ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 )".

Таким чином, з огляду на те, що кошти у розмірі 8 000, 00 грн. зараховано на рахунок відповідача, суд дійшов наступних висновків.

Процедура повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії, визначена Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787 (далі також - Порядок № 787).

Пунктом 5 Порядку № 787 передбачено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили. Подання на повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної фіскальної служби України) подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку. Подання за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету.

Відповідно до підпункту 2 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року № 215, Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку, зокрема, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

Отже, оскільки повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а таким органом є Печерський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерств юстиції (м. Київ), то саме на відповідача покладено обов`язок щодо формування та надання до органів Державної казначейської служби подання про повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 листами від 12.10.2020 року та від 26.11.2020 року зверталася до відповідача із заявами про повернення сплачених нею 8 000,00 грн. відповідно до квитанцій від 24.06.2020 року №0.0..1 на суму 4 000,00 грн. та від 17.08.2020 року №0.0..1 на суму 4 000,00 грн. як помилково сплачених коштів в межах виконавчого провадження № 46788736.

Водночас, відповідачем не здійснено жодних дій, передбачених Порядком №787 для вжиття заходів щодо повернення помилково сплачених позивачем коштів в межах виконавчого провадження, в якому, станом на дні сплати боржником коштів, виконавчий лист повернуто стягувачу.

З огляду на встановлене, у суду наявні підстави визнати протиправною бездіяльність Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції () щодо не вжиття заходів щодо повернення ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 8 000,00 грн. (вісім тисяч гривень), сплачених відповідно до квитанцій від 24.06.2020 року №0.0..1 на суму 4 000,00 грн. та від 17.08.2020 року №0.0..1 на суму 4 000,00 грн.

В той же час, позовна вимога про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 ) суму у розмірі 8 000,00 грн. не підлягає задоволенню з огляду на її передчасний характер, зумовлений вчинення відповідачем дій, передбачених Порядком №787.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, з метою повного захисту порушених прав позивача, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та задовольнити позов шляхом зобов`язання Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надіслати до відповідного територіального органу Державної казначейської служби України подання про повернення ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 ) суми у розмірі 8 000,00 грн. (вісім тисяч грн. 00 коп.), сплачених відповідно до квитанцій від 24.06.2020 року №0.0..1 на суму 4 000,00 грн. та від 17.08.2020 року №0.0..1 на суму 4 000,00 грн.

Виходячи з положень частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Частиною першою статті 6 Конвенції гарантовано право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У справі «Горнсбі проти Греції» Європейським судом з прав людини в пункті 40 рішення зазначено, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (пункт 68 рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції»).

Європейський суд з прав людини в пункті 26 рішення у справі «Глоба проти України» відзначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення у справі «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява №59498/00, пункт 34, ECHR 2002-III, та рішення від 06.03.2003 року у справі «Ясюнієне проти Литви», заява № 41510/98, пункт 27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 07.06.2005 року у справі «Фуклев проти України» (Fuklev v. Ukraine), заява № 71186/01, п. 84).

В пункті 27 рішення у справі "Глоба проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Конституційний Суд України також неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та враховуючи, що судом виявлено грубі порушення відповідачем вимог законодавства, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для виходу за межі позовних вимог та часткового їх задоволення.

Щодо судового збору, суд зазначає наступне.

Згідно з частинами четвертою та восьмою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Суд дійшов висновку про задоволення позову частково, разом з тим, з огляду на встановлену судом протиправність дій, бездіяльності відповідача та прийнятих останнім рішень, що спричинили судовий спір, сплачена сума судового збору у розмірі 1 112,90 коп. (квитанція від 28.12.2020 року № 88) підлягає стягненню на користь позивача в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, з огляду на вище встановлене, суд дійшов висновку щодо необхідності здійснення контролю за виконанням відповідачем судового рішення в порядку статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 2, 6, 9, 11, 73 - 78, 90, 241- 246, 250, 271, 287, 296-297, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Боголей Ірини Юріївни від 11.06.2020 року про стягнення виконавчого збору ВП №46788736.

3. Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Боголей Ірини Юріївни від 11.06.2020 року про відкриття виконавчого провадження №62318654.

4. Визнати протиправними дії Печерського районного відділу ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України щодо перерахування у виконавче провадження №62318654 сплачених ОСОБА_1 коштів у сумі 8 000,00 грн. відповідно до квитанцій від 24.06.2020 року №0.0..1 на суму 4 000,00 грн. та від 17.08.2020 року №0.0..1 на суму 4 000,00 грн., на рахунок отримувача Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) () за призначенням платежу: "стягнення з зарплати згідно з постановою ВП №46788736 від 22.04.2015 року (виконавчий лист №2-2279/2011 від 30.08.2012 року) з ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 )".

5. Визнати протиправною бездіяльність Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції () щодо не вжиття заходів щодо повернення ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 8 000,00 грн. (вісім тисяч гривень), сплачених відповідно до квитанцій від 24.06.2020 року №0.0..1 на суму 4 000,00 грн. та від 17.08.2020 року №0.0..1 на суму 4 000,00 грн.

6. Зобов`язати Печерський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надіслати до відповідного територіального органу Державної казначейської служби України подання про повернення ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 ) суми у розмірі 8 000,00 грн. (вісім тисяч грн. 00 коп.), сплачених відповідно до квитанцій від 24.06.2020 року №0.0..1 на суму 4 000,00 грн. та від 17.08.2020 року №0.0..1 на суму 4 000,00 грн.

7. В іншій частині відмовити.

8. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції () на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) суму сплаченого судового збору у розмірі 1 112 грн. 90 коп. (одна тисяча сто дванадцять грн. 90 коп.).

9. Встановити судовий контроль за виконанням рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.06.2021 року в адміністративній справі №640/33841/20.

10. Зобов`язати Печерський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції в десятидений строк після набрання законної сили судовим рішенням подати до Окружного адміністративного суду міста Києва звіт про виконання судового рішення.

11. Попередити Печерський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що відповідно до частини другої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 287, 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною шостою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

У відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Печерський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції ().

Повне рішення складено 30.06.2021 року.

Суддя Л.О. Маруліна