Справа № 580/5808/20
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2021-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2021 року справа № 580/5808/20

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Рідзеля О.А., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в м. Києві про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

16.12.2020 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Національної поліції в м.Києві (далі - відповідач), в якому просить:

визнати протиправною відмову відповідача у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з установленням 2 групи інвалідності, внаслідок травми, пов`язаної з виконанням службових обов`язків;

зобов`язати відповідача призначити, нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку з установленням 2 групи інвалідності, внаслідок травми, пов`язаної з виконанням службових обов`язків в сумі 608100,00 грн.

Позов мотивовано тим, що відповідач протиправно відмовив у нарахуванні і виплаті одноразової грошової допомоги, право на яку він має за законом. Позивач наголошував, що 31.05.1997 отримав травму, пов`язану із виконанням службових обов`язків, про що відповідачем складені відповідні акти Н-1 та Н-5. 16.01.2017 позивачу встановлено 2 групу інвалідності з вищевказаним причинним зв`язком. З вищевказаними документами та заявою позивач звернувся до відповідача з проханням призначити і виплатити одноразову грошову допомогу у задоволенні якої відмовлено у зв`язку з тим, що акти Н-1 та Н-5 складені з порушенням.

За зверненням позивача Ліквідаційна комісія УМВС України у Черкаській області провела повторне розслідування нещасного випадку та 14.09.2018 склала акти форми Н-5 та НТ відповідно до яких нещасний випадок стався у період проходження служби та не пов`язаний з виконанням службових обов`язків.

За наслідками тривалого судового оскарження вказаних актів Ліквідаційна комісія УМВС України у Черкаській області 22.09.2020 склала акти Н-1 та Н-5 відповідно до яких травма позивача пов`язана із виконанням службових обов`язків. Ці акти подані позивачем відповідачу із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги. Однак відповідач, на переконання позивача, протиправно відмовив у призначенні виплати такої допомоги з огляду на те, що право на таку допомогу не реалізоване протягом трьох років з дати встановлення інвалідності.

Позивач стверджує, що пропуск вказаного строку здійснений не з його вини, а через триваючі судові спори стосовно причинного зв`язку отриманої травми з виконанням службових обов`язків. Цим відповідач порушив гарантоване державою право на отримання грошової допомоги у зв`язку зі встановленням інвалідності. Тому просив задовольнити позов.

Ухвалою від 18.12.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати на виконання ст.12 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлено відповідачу строк для надання відзиву та пояснень на позовну заяву.

14.01.2021 відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому він просить суд у задоволенні позову відмовити. Вказує, що 16.01.2017 позивачу установлено інвалідність 2 групи. 13.10.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги, до якої додав акти від 22.09.2020 з висновками, що нещасний випадок стався в період проходження служби при виконанні службових обов`язків.

Ч.6 ст.101 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, визначеної цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення в них такого права.

Тобто, позивачем подано документи про призначення одноразової грошової допомоги понад встановлений вказаною нормою термін, про що проінформовано позивача.

Також відповідач стверджує, що виплата вищевказаної допомоги є дискреційними повноваженнями відповідача.

21.01.2019 позивач подав суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що виключний перелік підстав для відмови у призначенні та виплаті вказаної вище допомоги визначений ст.101 Закону України «Про Національну поліцію», яких відповідачем не наведено. Також позивач стверджує, що покладення на відповідача обов`язку щодо нарахування виплати грошової допомоги не є втручанням у дискреційні повноваження, а спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальше порушення прав. Тому просить задовольнити позов.

Оскільки обґрунтовані заяви про розгляд справи з викликом сторін у судове засідання суду не надходили, зважаючи на відсутність необхідності призначити в справі експертизу або викликати для допиту свідків, суд вирішив справу розглянути за правилами спрощеного провадження без такого виклику (у письмовому провадженні) на підставі письмових доказів.

Оцінивши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив таке.

У період з 15 до 19 вересня 2016 року комісія Смілянського МВ УМВС України в Черкаській області провела розслідування нещасного випадку, що стався 31 травня 1997 року о 22 год. 30 хв. з позивачем. Розглянувши матеріали нещасного випадку комісія склала акт розслідування нещасного випадку (форма Н-5*) від 19.09.2016, в якому зазначила, що обставини та причини, за яких стався нещасний випадок підпадають під перелік, визначений пунктами 3.9, 3.10 розділу 3 Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС України, затвердженого наказом МВС України від 27.12.2002 №1346 (далі - Порядок №1346). Тому вважає, що нещасний випадок стався у період проходження служби при виконанні службових обов`язків.

19 вересня 2016 року заступник голови ліквідаційної комісії Смілянського МВ (з обслуговування м. Сміла та Смілянського району) УМВС України в Черкаській області затвердив акт №3 про нещасний випадок (у тому числі поранення) ОСОБА_1 (форма Н-1*), згідно з висновком якого нещасний випадок стався в період проходження служби при виконанні службових обов`язків.

Наказом Головного управління Національної поліції у м. Києві від 21.11.2016 №916 о/с позивача звільнено зі служби в поліції згідно з п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу). Підстави: рапорт ОСОБА_1 від 01.11.2016 та свідоцтво про хворобу №343/Зв, видане військово-лікарською комісією Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Київській області" від 27.09.2016.

Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 17.01.2017 серії 12 ААА №535831 позивачу встановлено ІІ групу інвалідності. Причина інвалідності - травма, пов`язана з виконанням службових обов`язків.

За наслідками розгляду заяви позивача про виплату йому одноразової грошової допомоги листом Головного управління Національної поліції у м. Києві від 17.07.2017 №К-46-оп/125/21/01-2017 його повідомлено, що в наданих актах розслідування нещасного випадку, що стався 31.05.1997, за формами Н-5* та Н-1* є порушення вимог Порядку №1346. Тому йому треба звернутися до ліквідаційної комісії УМВС України в Черкаській області з метою проведення дорозслідування цього нещасного випадку з включенням до складу комісії представника служби державного нагляду за охороною праці.

Наказом Ліквідаційної комісії УМВС України в Черкаській області від 15.08.2018 №2246 призначено повторне розслідування нещасного випадку та затверджено склад комісії.

З 15 серпня 2018 року до 14 вересня 2018 року комісія з розслідування нещасного випадку УМВС України в Черкаській області провела розслідування вищезгаданого нещасного випадку, за наслідками якого склала акт (форма Н-5*) від 14.09.2018. Згідно з його висновками Комісія визнає, що нещасний випадок стався в період проходження служби і не пов`язаний з виконанням службових обов`язків, за обставин, які не підпадають під дію п.п. 3.9, 3.10 Порядку №1346. Акти за формою Н-1 від 19.09.2016 №3 та від 19.09.2016 Н-5 скасовані.

14 вересня 2018 року голова ліквідаційної комісії УМВС України в Черкаській області затвердив акт №13 про нещасний випадок невиробничого характеру (форма НТ*), відповідно до якого нещасний випадок стався в період проходження служби і не пов`язаний з виконанням службових обов`язків. Не погоджуючись з цими актами позивач звернувся до суду.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 25.01.2019 у справі №2340/4524/18, яке набрало законної сили 26.02.2019, зазначені акти від 14.09.2018 визнані протиправними та скасовані. Зобов`язано Ліквідаційну комісію Смілянського міського відділу (з обслуговування м.Сміла та Смілянського району) УМВС України в Черкаській області провести розслідування згаданого вище нещасного випадку та оформити його результати з урахуванням вимог Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС, затвердженого наказом МВС України від 27.12.2002 №1346.

На виконання вказаного рішення суду у період з 23 серпня 2019 року до 04 вересня 2019 року Комісія з розслідування нещасного випадку Смілянського ВМ (з обслуговування м. Сміла та Смілянського району) УМВС України в Черкаській області провела повторне розслідування, за наслідками якого склала акт від 04.09.2019 (форма Н-5*). Згідно з його висновками Комісія вважає, що нещасний випадок стався в період проходження служби і не пов`язаний з виконанням службових обов`язків. Акти від 19.09.2016 за формою Н-1 №3 та Н-5, а також від 14.09.2019 за формою Н-5 та Н-1 №13 скасувала. Крім того, 04.08.2019 голова вказаної Комісії затвердив акт №37 про нещасний випадок невиробничого характеру (форма НТ*), відповідно до якого нещасний випадок стався в період проходження служби і не пов`язаний з виконанням службових обов`язків.

За наслідками судового оскарження вказаних актів, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 23.12.2019 у справі №580/3314/19, яке набрало законної сили 31.01.2020, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано акти від 04.09.2019: розслідування нещасного випадку, що стався з ОСОБА_1 31.05.1997 близько 22 год. 30 хв. форми Н-5 та про нещасний випадок невиробничого характеру №37 форми НТ.

Зобов`язано Ліквідаційну комісію УМВС України в Черкаській області повторно провести повне розслідування нещасного випадку, що стався з ОСОБА_1 31.05.1997, та скласти за його результатами акти відповідно до вимог Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС України, затвердженого наказом МВС України від 27.12.2002 №1346, з урахуванням вищевказаних мотивів рішення суду.

На виконання вказаного рішення суду, 22.09.2020 УМВС України в Черкаській області склало акт розслідування нещасного випадку (форма Н-5*), в якому зазначено, що обставини та причини, за яких стався нещасний випадок підпадають під перелік, визначений пунктами 3.9 Порядку №1346. Тому вважає, що нещасний випадок стався у період проходження служби при виконанні службових обов`язків.

22.09.2020 голова ліквідаційної комісії УМВС України в Черкаській області Роман Ражев затвердив акт №5 про нещасний випадок (у тому числі поранення) ОСОБА_1 (форма Н-1*), згідно з висновком якого нещасний випадок стався в період проходження служби при виконанні службових обов`язків.

З метою отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням 2 групи інвалідності позивач подав відповідачу заяву від 12.10.2020 (вх. від 13.10.2020 №19754). До заяви додав акти від 22.09.2020 форми Н-5* та Н-1*.

За наслідками розгляду вказаної заяви відповідач листом від 11.11.2020 №3737вх.125/30/02-2020 повідомив позивача, що відповідно до ч.6 ст.101 Закону України «Про Національну поліцію» особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, визначеної цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення в них такого права.

Зважаючи, що інвалідність позивачу встановлено 16.01.2017, а заява про виплату допомоги подана 13.10.2020, відсутні підстави для призначення одноразової грошової допомоги.

Не погоджуючись з такою відмовою позивач звернувся в суд з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.97 Закону України від 02.07.2015 №580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон №580-VIII) одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі визначення поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Відповідно до ч.3 ст.99 Закону №580-VIII розміри одноразової грошової допомоги поліцейським, а в разі їх загибелі (смерті) - особам, які за цим Законом мають право на її отримання, визначаються виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату, а саме: визначення поліцейському внаслідок причин, зазначених у пункті 3, інвалідності: I групи - 400 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату; II групи - 300 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату; III групи - 250 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.

Згідно з ч.2 ст.97 Закону №580-VIII порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.

З метою врегулювання питання щодо порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, відповідно до статей 97 - 101 Закону України «Про Національну поліцію», наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 січня 2016 року №4 затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, який визначає механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського (далі - Порядок №4).

Згідно з підп.2 п.1 Розділу ІІ Порядку №4 у разі встановлення поліцейському інвалідності днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є дата з якої встановлено інвалідність, що зазначена в довідці до акта огляду медико-соціальної експертної комісії, у разі відсутності дати з якої встановлено інвалідність - дата видачі довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії.

На підставі п.1 Розділу ІІІ Порядку №4 формування пакета документів для призначення та виплати ОГД у органах поліції, навчальних закладах здійснюється підрозділами фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку (далі - фінансові підрозділи) у взаємодії з підрозділами кадрового забезпечення, службами державного нагляду за охороною праці (далі - СДНОП) органів поліції та навчальних закладів, а також фахівцями військово-лікарської комісії (далі - ВЛК).

СДНОП визначають обставини настання події та відповідають за правильність кваліфікації нещасних випадків, які призвели до втрати працездатності, згідно із законодавством України.

ВЛК відповідають за перевірку матеріалів на відповідність діагнозу, за яким установлено втрату працездатності, переліку хвороб, отриманих під час проходження служби, згідно із законодавством України.

Підрозділи кадрового забезпечення відповідають за достовірність інформації про періоди служби даним з особової справи та правильність визначення випадків для виплати грошової допомоги, згідно із законодавством України.

Фінансові підрозділи відповідають за правильність обчислення та перерахування до установ банку ОГД згідно з реквізитами, зазначеними в заяві (рапорті) особою, яка має право на цю виплату, згідно із законодавством України.

Керівники органів поліції, навчальних закладів відповідають за правильність призначення сум ОГД, згідно із законодавством України.

Відповідно до п.2 Розділу ІІІ Порядку №4 посадові особи органів поліції, навчальних закладів у межах своїх повноважень повинні сприяти особам, які мають право на призначення і отримання ОГД відповідно до законодавства України, в отриманні та оформленні ними документів, необхідних для своєчасного ухвалення рішення про призначення і виплату зазначеної допомоги.

Заява (рапорт) про виплату ОГД у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського на підставі п.3 Розділу ІІІ Порядку №4 подається керівнику органу поліції, навчального закладу за останнім місцем проходження служби поліцейським або за останнім місцем проходження поліцейським служби перед відрядженням до інших органів.

На підстави п.5. Розділу ІІІ Порядку №4 для виплати ОГД у разі часткової втрати працездатності без визначення інвалідності чи в разі визначення інвалідності поліцейський подає:

заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням втрати працездатності чи інвалідності;

довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках);

довідку органу, установи, організації, підрозділу, яким попередньо було здійснено виплату ОГД із зазначенням підстави та дати її призначення, розміру виплати (у разі отримання такої виплати);

копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією;

копію постанови відповідної ВЛК щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання;

копії акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) поліцейського, зокрема про те, що воно не пов`язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС;

копію посвідчення інваліда війни (за наявності);

копії сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації;

копію документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідний контролюючий орган і має відповідну відмітку в паспорті).

Оцінюючи викладені у листі від 11.11.2020 №3737вх.125/30/02-2020 підстави відмови у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, суд врахував, що відповідно до під.2 п.1 розділу ІІ Порядку №4 днем виникнення права на отримання ОГД у разі встановлення поліцейському інвалідності є дата, з якої встановлено інвалідність, що зазначена в довідці до акта огляду медико-соціальної експертної комісії, у разі відсутності дати з якої встановлено інвалідність - дата видачі довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії.

Таке право у позивача виникло 16.01.2017, адже саме з цього дня йому встановлено 2 групу інвалідності у зв`язку з травмою, пов`язаною виконанням службових обов`язків.

Відповідно до ч.6 ст.100 Закону №580-VIII особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, визначеної цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення в них такого права.

Суд врахував, що 07.06.2017 позивач звертався до відповідача із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 2 групи інвалідності, пов`язаної з виконанням службових обов`язків. До заяви додав: довідку про визначення ступеня втрати працездатності, копії довідки МСЕК, довідки про хворобу, паспорта, РНОКПП, реквізити банку.

Як зазначено вище, листом від 17.07.2017 №К-46-оп/125/21/01-2017 відповідач повідомив позивача, що в наданих актах розслідування нещасного випадку від 19.09.2016 за формами Н-5* та Н-1* є порушення вимог Порядку №1346. Тому йому треба звернутися до ліквідаційної комісії УМВС України в Черкаській області з метою проведення дорозслідування цього нещасного випадку з включенням до складу комісії представника служби державного нагляду за охороною праці.

Як установлено судом вище за наслідками повторного розслідування нещасного випадку, вказані акти від 19.09.2016 за формами Н-5* та Н-1* скасовані, натомість складені акти від 14.09.2018 форми Н-5* та форми НТ* відповідно до яких нещасний випадок стався в період проходження служби і не пов`язаний з виконанням службових обов`язків.

За наслідками судового оскарження цих актів (справа №2340/4524/18) вказані акти від 19.09.2016 за формами Н-5* та Н-1* скасовані, а на виконання рішення суду у справі №580/3314/19 складені акти від 22.09.2020 форми Н-5* та Н-1*, в яких зазначено, що нещасний випадок стався з позивачем в період проходження служби при виконанні службових обов`язків.

Отже, з часу встановлення позивачу інвалідності ним вчинялись дії щодо отримання одноразової грошової допомоги, зокрема, подана відповідна заява, здійснювалось звернення до УМВС стосовно приведення актів розслідування нещасного випадку у відповідність вимогам законодавства та оскарження їх у судовому порядку.

Суд зазначає, що одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів "доброго врядування" і "належної адміністрації" (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до "якості" закону).

У пунктах 70-71 рішення по справі "Рисовський проти України" (29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування", зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), № 33202/96, пункт 120, "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), № 48939/99, пункт 128, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункту 72, "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), пункт 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), № 36548/97, пункт 58).

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), пункту 74).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункту 58, "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), № 32457/05, пункту 40, "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), № 35298/04, пункту 67).

У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), пункту 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (зазначені вище рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 53 та "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), пункт 38).

З огляду на викладене, на переконання суду, безпідставним є посилання відповідача, як підставу відмови у призначенні одноразової грошової допомоги на ч.6 ст.100 Закону №580-VIII щодо строку реалізації такого права протягом трьох років з дня його виникнення, оскільки трирічний строк визначений вказаною нормою Закону, сплив не з вини позивача, який намагався реалізувати надане йому право на отримання такої допомоги, у тому числі і шляхом оскарження рішень до суду.

Крім того, ст.101 Закону №580-VIII визначений вичерпний перелік підстав, за яких призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються. Так, призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність, часткова втрата працездатності без визначення інвалідності поліцейського є наслідком: учинення ним діяння, яке є кримінальним або адміністративним правопорушенням; учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, який доведений судом); подання особою свідомо неправдивої інформації про призначення і виплату одноразової грошової допомоги.

Наявності вказаних підстав для відмови у виплаті одноразової грошової допомоги у позивача не доведено.

Суд врахував, що у висновках актів від 22.09.2020 форми Н-5* та Н-1* зазначено, що нещасний випадок стався з позивачем в період проходження служби при виконанні службових обов`язків.

Вказані висновки відповідачем не спростовані. Наявність у позивача травми, пов`язаної з виконанням службових обов`язків відповідач не заперечує.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що у сукупності установлених обставин наявними доказами підтверджується факт наявності у позивача травми, пов`язаної з виконанням службових обов`язків, що є підставою для нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доказами в адміністративному судочинстві відповідно до ст.72 КАС України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч.ч.1-2 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, відповідно до ч.2 ст.74 КАС України не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми згідно зі ст.76 КАС України є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оскільки обов`язковою умовою для призначення позивачу одноразової грошової допомоги є встановлення 2 групи інвалідності у зв`язку із травмою, пов`язаною з виконанням службових обов`язків, і такий факт відповідачем не спростований, суд дійшов висновку, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено);добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Під час відмови позивачу у призначенні та виплаті допомоги відповідачем вказаних вище вимог не дотримано, а тому така відмова, викладена у листі від 11.11.2020 №3737вх.125/30/02-2020 є протиправною.

Щодо вимоги зобов`язати відповідача призначити, нарахувати і виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку зі встановленням 2 групи інвалідності в сумі 608100,00 грн., суд зазначає таке.

Відповідно до п.1 Розділу 4 Порядку №4 у місячний строк з дня реєстрації документів, зазначених у пунктах 4, 5 розділу ІІІ, фінансові підрозділи готують висновок про призначення одноразової грошової допомоги, за встановленою формою (додаток 2).

На підставі п.3 Розділу 4 Порядку №4 рішення про призначення виплати ОГД приймається керівником органу поліції або навчального закладу у якому проходив (проходить) службу поліцейський, у п`ятнадцятиденний строк з дня затвердження висновку, шляхом видання наказу про виплату такої допомоги, а в разі відмови - письмовим повідомленням заявника із зазначенням підстав такої відмови.

Пунктом 6 Розділу 4 Порядку №4 визначено, що поліцейським або членам сім`ї загиблого поліцейського нарахування та виплата ОГД здійснюється після надходження коштів на зазначені цілі до відповідного органу поліції, навчального закладу. Виплата проводиться фінансовим підрозділом за останнім місцем проходження служби поліцейським шляхом перерахування суми виплати на рахунок, відкритий заявником в установі банку або через касу органу поліції, навчального закладу. Реквізити для проведення операції переказу коштів на поточний рахунок (МФО, код за ЄДРПОУ, номер транзитного рахунку, номер карткового рахунку, реєстраційний номер облікової картки платника податків) зазначаються у заяві (додаток 4).

ОГД виплачується в порядку черговості відповідно до дати прийняття рішення про її призначення, але не пізніше двох місяців із дня прийняття зазначеного рішення, а в разі надходження коштів пізніше цього терміну - протягом п`яти робочих днів після їх надходження, в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання органів поліції або навчальних закладів (п.6 Розділу 4 Порядку №4).

Відповідно до ч.4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Зі змісту наведених норм випливає, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Тобто законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкта владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження).

Згідно позиції Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13.02.2018 у справі №361/7567/15-а, від 07.03.2018 у справі №569/15527/16-а, від 20.03.2018 у справа №461/2579/17, від 20.03.2018 у справі №820/4554/17, від 03.04.2018 у справі №569/16681/16-а та від 12.04.2018 справа №826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі "Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру" (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі "Брайєн проти Об`єднаного Королівства" (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі "Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру" (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі "Путтер проти Болгарії" (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

Натомість, у цій справі, відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №208/8402/14-а та від 29 березня 2018 року справі №816/303/16.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі "Олссон проти Швеції" від 24.03.1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

У постанові від 26 червня 2018 року у справі №809/1231/16 Верховний Суд зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. У разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Суд наголошує, що відповідно до ст.13 Європейської конвенції з прав людини кожен, чиї права, свободи визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Крім того, відповідно до рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 у справі №1-12/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Враховуючи, що під час розгляду цієї справи встановлено право позивача на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням 2 групи інвалідності, суд дійшов висновку зобов`язати відповідача прийняти рішення про призначення позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням 2 групи інвалідності, пов`язаної з виконанням службових обов`язків.

Позовні вимоги нарахувати та виплатити позивачу вищевказану допомогу суд вважає передчасними, оскільки, як зазначено, вище її нарахуванню та виплаті передує рішення про призначення такої допомоги.

Відповідно до вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, поновленню підлягають порушені права позивача.

Зважаючи, що рішення про призначення вказаної допомоги не приймалось, і відповідач не здійснював відмови саме у виплаті такої допомоги, вищевказана позовна вимога направлена на захист прав позивача, що не були порушені.

За таких обставин, суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Зважаючи, що позивач звільнений від сплати судового збору і не надав доказів його сплати, відсутні підстави для його розподілу.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 14, 241-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Національної поліції в м. Києві у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з установленням 2 групи інвалідності, внаслідок травми, пов`язаної з виконанням службових обов`язків, що викладена в листі від 11.11.2020 №3737вх.125/30/02-2020.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції у м. Києві (01601, м. Київ, вул.Володимирська, буд.15, ) прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) одноразової грошової допомоги у зв`язку з установленням 2 групи інвалідності, внаслідок травми, пов`язаної з виконанням службових обов`язків, відповідно до вимог Закону України від 02.07.2015 №580-VIII "Про Національну поліцію", Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 11.01.2016 №4, з урахуванням висновків суду у цьому рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

3. Копію рішення направити учасникам справи.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом 30 днів з складення повного його тексту.

Суддя О.А. Рідзель