Справа № 640/29641/20
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2021-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 липня 2021 року м. Київ № 640/29641/20
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Смолія І.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального Штабу ЗСУ про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити,
встановив:
З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 (надалі також - позивач) до Фінансового управління Генерального Штабу ЗСУ (надалі також відповідач), в якому просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.02.2020 по 23.10.2020 включно.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем, в порушення вимог норм КЗпП України, не була нарахована та не виплачена індексація грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період.
Позивач наголошував на тому, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 31.08.2020 у справі №120/2331/20-а позов ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення з 1 листопада 2017 року по 31 березня 2018 року. Зобов`язано фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення 1 листопада 2017 року по 31 березня 2018 року з встановленням для обчислення індексації місяця підвищення (базового місяця) місяць останнього збільшення тарифної ставки (окладу). Отже, на думку позивача, вищенаведеним рішенням суду встановлено протиправність дій відповідача, які полягали у не виплаті при звільненні індексації грошового забезпечення, а тому відповідач повинен сплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
16.12.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на те, що на нього не може бути покладено відповідальність, передбачену статтею 117 Кодексу законів про працю України щодо виплати компенсації за час затримки розрахунку при звільненні.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що 04.02.2020 наказом командира військової частини НОМЕР_1 №25 від 04.02.2020 р. полковника ОСОБА_1 виключено із списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 31.08.2020 у справі №120/2331/20-а позов ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення з 1 листопада 2017 року по 31 березня 2018 року. Зобов`язано фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення 1 листопада 2017 року по 31 березня 2018 року з встановленням для обчислення індексації місяця підвищення (базового місяця) місяць останнього збільшення тарифної ставки (окладу).
Отже, спір щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення вирішено судом, а обставини, встановлені рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 31.08.2020 по справі №120/2331/20-а не підлягають доказуванню з огляду на приписи частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України.
На виконання рішення суду 23.10.2020 відповідачем здійснено фактичний розрахунок з позивачем шляхом зарахування належної суми індексації.
В подальшому, позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 04.02.2020 по 23.10.2020 включно. Однак заява залишена без розгляду станом на час прийняття рішення.
Позивач, вважаючи свої права порушеними внаслідок затримки відповідачем виплати розрахунку при звільненні, звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті суд звертає увагу на наступне.
Статтею 43 Конституції України регламентовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.
Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України (далі-КЗпП) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно із статтею 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Суд звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення .
Зважаючи на викладене, до спірних правовідносин слід застосовувати окремі положення КЗпП, зокрема і статті 116 та 117 КЗпП (у тій частині, що не врегульована спеціальними для цих правовідносин нормами).
Відповідний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №806/2164/16, від 16.04.2020 у справі №805/1085/16-а.
Загальний порядок обчислення середньої заробітної плати регламентується нормами постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (надалі - Порядок № 100).
В силу положень абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати, крім наведених у першому та другому абзаці, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Виходячи із змісту абзаців 1,2 пункту 2 Порядку № 100, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає обчисленню виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню.
Пунктом 5 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Системний аналіз положень законодавства, що регулює спірні правовідносини, дає підстави для висновку, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, тобто виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Як встановлено судом, позивача виключено з особового складу 04.02.2020.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 31.08.2020 у справі №120/2331/20-а позов ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення з 1 листопада 2017 року по 31 березня 2018 року. Зобов`язано фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення 1 листопада 2017 року по 31 березня 2018 року з встановленням для обчислення індексації місяця підвищення (базового місяця) місяць останнього збільшення тарифної ставки (окладу).
На виконання рішення суду 23.10.2020 відповідачем здійснено фактичний розрахунок з позивачем шляхом зарахування належної суми індексації.
Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.02.2020 по 23.10.2020 включно.
Частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Таким чином, суд розглядає позовні вимоги у межах періоду з 04.02.2020 по 23.10.2020 включно, який становить 179 календарних днів.
Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 244 048,60 гривень (179(днів) * 1363,40 (середньоденне грошове забезпечення)).
Водночас суд враховує висновки, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.
Так, у вказаному судовому рішенні Велика Палата Верховного Суду зазначила, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. У вказаних відносинах працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Крім того, у вищевказаній постанові Велика Палата Верховного Суду погодилася із висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №816/1640/17.
За таких обставин, суд, зважаючи на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 40000,00 грн.
Беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 244 048,60 грн до 40000,00 грн.
Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 40000,00 грн.
Водночас, суд враховує, що відповідно до абзацу 5 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Таким чином, зважаючи на те, що суд визначає суму середнього заробітку без утримання податків й інших обов`язкових платежів, а обов`язок щодо утримання обов`язкових платежів покладено на роботодавця, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та стягнути з Фінансового управління Генерального штабу ЗСУ на користь позивач середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 40000,00 грн, з утриманням податків, зборів та інших обов`язкових платежів при виплаті.
Отже, адміністративний позов належить задовольнити повністю.
Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, суд не вбачає підстав для розподілу судового збору.
Керуючись ст.ст.139, 244-250, 255, 262, 295, 297, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
вирішив:
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) до Фінансового управління Генерального Штабу ЗСУ (03168, м.Київ, Повітрофлотський просп, 6, код ЄДРПОУ 2290368) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити.
Стягнути з Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (пр-т. Повітрофлотський,6, м. Київ, 03168, код ЄДРПОУ 2290368) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 40000,00 грн (сорок тисяч гривень), з утриманням податків, зборів та інших обов`язкових платежів при виплаті.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішенням суду може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.В. Смолій