Справа № 320/3792/20
Суддя: Журавель В.О.
Дата ухвалення: 2021-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2021 року м. Київ справа №320/3792/20

Суддя Київського окружного адміністративного суду Журавель В.О., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі - відповідач) в якому просить суд (з урахуванням уточненої позовної вимоги):

- визнати протиправним та скасувати Рішення відповідача за №1997/103-16 від 27 вересня 2019 р. про відмову у призначенні позивачу пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у призначенні позивачу пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

- зобов`язати відповідача повторно розглянути подану позивачем заяву від 23 вересня 2019 р. № 6398 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

- зобов`язати відповідача зарахувати до пільгового страхового стажу позивача, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", період проходження військової строкової служби (служба в лавах Радянської Армії) з 1 грудня 1983 р. по 7 грудня 1985 р.;

- зобов`язати відповідача призначити позивачу згідно поданої заяви від 23 вересня 2019 р. № 6398 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 23 вересня 2019 р.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Вказує, що на час проходження позивачем строкової військової служби згідно з чинним на той час законодавством цей строк військової служби зараховувався до пільгового стажу. Проте, рішенням відповідача позивачу було відмовлено у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку у зв`язку з тим, що період проходження строкової військової служби не може бути враховано до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, оскільки не виконані вимоги чинного на час призначення пенсії Закону України «Про знесення змін до деяких законів України щодо зарахування до стажу роботи, який дає право на пенсію на пільгових умовах, часу проходження строкової військової служби» в частині перебуванні на навчанні за фахом у професійно-технічному навчальному закладі або роботи за професією або, що передбачала право на пенсію на пільгових умовах на момент призову на строкову військову службу. У зв`язку з наданою відмовою позивач звернувся до суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 4 червня 2020 р. відкрито спрощене позовне провадження без проведення судового засідання.

8 липня 2020 р. до суду надійшов відзив від відповідача, в якому він позову не визнав, у його задоволенні просив відмовити. Стверджує, що період проходження строкової військової служби не враховано до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, оскільки не виконані умови Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо зарахування до стажу роботи, який дає право на пільгових умовах, часу проходження строкової військової служби» в частині перебування на навчанні за фахом у професійно-технічному закладі або роботи за професією або, що передбачала право на пільгових умовах на момент призову на строкову військову службу.

15 липня 2020 р. до суду віл представника позивача надійшла відповідь на відзив. Зазначає, що період з 1 грудня 1983 р. по 7 грудня 1985 р. проходження позивачем військової строкової служби (служби в лавах Радянської Армії) повинен бути зарахований до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Позивачем було надано всі необхідні документи, які достатні для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку. Додаткові документи відповідачем не вимагалися. Стверджує, що нездійснення відповідачем зарахування позивачеві часу проходження строкової військової служби (служби в лавах Радянської Армії) до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" є неправомірним. Вважає, що відповідач виніс протиправне рішення про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, яке порушує права позивача на призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах, у зв`язку з чим воно підлягає скасуванню.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Позивач згідно з копією військового квитка в період з 01.12.1983 по 07.12.1985 проходив строкову військову службу в Радянській Армії.

Такі ж відомості про проходження позивачем строкової військової служби з 01.12.1983 по 07.12.1985 внесено і до його трудової книжки, копія якої наявна у справі.

Згідно з трудовою книжкою позивача після звільнення із строкової військової служби він в період з 20.01.1986 по 01.08.1986 працював підземним горноробочим 3 розряду, а відповідно до наданої ним довідки шахти «Ведмежоярська» в період з 14.03.1986 по 12.05.1986 він виконував роботу по видобутку вугілля в шахті під землею за посадою підземний горноробочий - машиніст підземних установок із повним робочим днем під землею, що відноситься до Списку №1 розділ 1 підрозділ 1.

23 вересня 2019 року позивач звернувся до Києво-Святошинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України (правонаступником якого є відповідач) із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку. Для підтвердження права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку позивачем надано наступні документи: трудова книжка серії НОМЕР_1 , копія військового квитка серії НОМЕР_2 , архівна довідка №83 від 3 травня 2019 р., видана Державним навчальним закладом "Олександрійський професійний ліцей" про період навчання ОСОБА_1 в середньому професійно-технічному училищі № 13 м. Олександрія на денній формі навчання в період з 1 березня 1987 року по 27 липня 1987 року за професією "Гірничий робітник очисного вибою", довідки, що визначають право на пенсію; довідки про зміну назви організації; та інші довідки.

Розглянувши пакет документів позивача, відповідачем було прийнято спірне рішення № 68 від 26 вересня 2019 р. щодо відмови у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

У цьому рішенні відповідач зазначив наступне: за наданими документами, до стажу, що дає право на призначення пенсії відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону, враховано періоди роботи з 14 березня 1986 р. по 12 травня 1986 р., з 13 травня 1986 р. по 31 липень 1986 р., з 1 червня 1987 р. по 30 червня 1987 р., з 1 серпня 1987 р. по 30 вересня 1991 р. (без включення періодів відпустки без збереження заробітної плати, строк перебування у відрядженні). Крім того, період навчання в професійно-технічному навчальному закладі зараховано до стажу роботи за спеціальністю, що дає право на пільги.

Проте, період проходження строкової військової служби не враховано до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах оскільки не виконані вимоги Закону України «Про знесення змін до деяких законів України щодо зарахування до стажу роботи, який дає право на пенсію на пільгових умовах, часу проходження строкової військової служби» в частині перебуванні на навчанні за фахом у професійно-технічному навчальному закладі або роботи за професією або, що передбачала право на пенсію на пільгових умовах на момент призову на строкову військову службу.

Відповідачем визнано, що документально підтверджений період, що дає право на призначення пенсії, становить 4 роки 8 місяців 19 днів. Оскільки не виконані вимоги пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в частині наявності стажу на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і важкими умовами праці за Списком №1, то законні підстави для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відсутні. Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на пенсію за віком позивач набуде при досягненні пенсійного віку 56 років.

Згідно з пенсійною справою позивача його повний страховий стаж складає 38 років 9 місяців 16 днів, з яких 4 роки 8 місяців 19 днів є пільговий стаж.

Позивач вважає рішення відповідача щодо неврахування періоду строкової військової служби та відмови в призначенні пенсії протиправним, у зв`язку з чим звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до вимог ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Закон України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Згідно з ст. 1 Закону № 1788-XII громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) передбачено, що право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону № 1058-IV на пільгових умовах пенсія за віком призначається: працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1975 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

45 років - які народилися по 31 березня 1970 року включно;

45 років 6 місяців - з 1 квітня 1970 року по 30 вересня 1970 року;

46 років - з 1 жовтня 1970 року по 31 березня 1971 року;

46 років 6 місяців - з 1 квітня 1971 року по 30 вересня 1971 року;

47 років - з 1 жовтня 1971 року по 31 березня 1972 року;

47 років 6 місяців - з 1 квітня 1972 року по 30 вересня 1972 року;

48 років - з 1 жовтня 1972 року по 31 березня 1973 року;

48 років 6 місяців - з 1 квітня 1973 року по 30 вересня 1973 року;

49 років - з 1 жовтня 1973 року по 31 березня 1974 року;

49 років 6 місяців - з 1 квітня 1974 року по 30 вересня 1974 року;

50 років - з 1 жовтня 1974 року по 31 грудня 1975 року.

За відсутності стажу роботи, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення віку, встановленого абзацами першим і третім - тринадцятим цього пункту, страхового стажу:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 20 років 6 місяців у чоловіків і не менше 15 років 6 місяців у жінок;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 21 року у чоловіків і не менше 16 років у жінок;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 21 року 6 місяців у чоловіків і не менше 16 років 6 місяців у жінок;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 22 років у чоловіків і не менше 17 років у жінок;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 22 років 6 місяців у чоловіків і не менше 17 років 6 місяців у жінок;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 23 років у чоловіків і не менше 18 років у жінок;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 23 років 6 місяців у чоловіків і не менше 18 років 6 місяців у жінок;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 24 років у чоловіків і не менше 19 років у жінок;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 24 років 6 місяців у чоловіків і не менше 19 років 6 місяців у жінок.

Працівникам, які не мають стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону:

чоловікам - на 1 рік за кожний повний рік такої роботи;

жінкам - на 1 рік 4 місяці за кожний повний рік такої роботи.

Зазначене зменшення пенсійного віку для жінок застосовується також у період збільшення віку виходу на пенсію по 31 грудня 2021 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637 затверджено Порядок підтвердження трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

У відповідності до п. 1 даного Порядку основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Аналіз наведених положень дає підстави вважати, що право особи на призначення пільгової пенсії згідно має бути підтверджене як пенсіонером (особистими документами), так і підприємством, на якому особа працювала на роботах, віднесених до Списків № 1 або № 2, і необхідними умовами для виникнення у особи права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах є встановлення факту перебування особи на посаді або виконання нею робіт за Списком № 1 або № 2.

Відсутність підтвердження цих обставин не породжує виникнення права на зарахування пільгового стажу та призначення пенсії на пільгових умовах.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові; від 6 грудня 2015 року у справі № 686/19687/14а.

Судом встановлено, що рішенням відповідача відмовлено позивачу у призначенні пенсії на пільгових умовах відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Відповідач зазначив, що період проходження військової строкової служби (служба в лавах Радянської Армії) з 1 грудня 1983 р. по 7 грудня 1985 р. неможливо зарахувати, оскільки позивачем не виконані умови Закону України «Про внесення змін законів України щодо зарахування до стажу роботи, який дає право на пільгових умовах, часу проходження строкової військової служби» в частині перебування на навчанні за фахом у професійно-технічному закладі або роботи за професією або, що передбачала право на пільгових умовах на момент призову на строкову військову службу.

Щодо не зарахування до пільгового стажу періоду проходження військової строкової служби (служба в Збройних Силах СРСР) з 1 грудня 1983 р. по 7 грудня 1985 р., суд зазначає наступне.

Згідно з трудовою книжкою позивача та його військовим квитком останній проходив строкову військову службу в Радянській Армії (Збройні Сили СРСР) з 1 грудня 1983 р. по 7 грудня 1985 р. Цей факт не є спірним у справі і визнається сторонами.

Статтею 56 Закону № 1788-XII визначено, що до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію зараховується військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки та органах внутрішніх справ, незалежно від місця проходження служби; навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Пунктом 1 статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що час проходження строкової військової служби зараховується до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що передбачала право на пенсію на пільгових умовах до введення в дію Закону України "Про пенсійне забезпечення" або на пенсію за віком на пільгових умовах до набрання чинності Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Час навчання в професійно-технічному навчальному закладі і час проходження строкової військової служби, які зараховуються до пільгового стажу, не повинні перевищувати наявного стажу роботи, що дає право на пенсію на пільгових умовах.

Такі положення вказаної вище статті узгоджуються з приписами частини першої статті 2 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», відповідно до якої час проходження строкової військової служби зараховується до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що передбачала право на пенсію на пільгових умовах до введення в дію Закону України "Про пенсійне забезпечення" або на пенсію за віком на пільгових умовах до набрання чинності Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Час навчання в професійно-технічному навчальному закладі і час проходження строкової військової служби, які зараховуються до пільгового стажу, не повинні перевищувати наявного стажу роботи, що дає право на пенсію на пільгових умовах.

Саме приписами цих норм і обґрунтовував відповідач прийняте рішення про відмову зарахувати період строкової військової служби позивача до пільгового стажу.

Суд зазначає, що в розумінні вищезазначених норм законодавства позивач мав би право на зарахування до його пільгового стажу часу проходження служби в Радянській армії з 1 грудня 1983 р. по 7 грудня 1985 р. у тому випадку, якщо б на момент призову на строкову військову службу позивач навчався за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працював за професією або займав посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

У матеріалах справи відсутні документи про те, що позивач на момент призову на військову службу займав посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах та його було звільнено з займаної посади у зв`язку з призовом на строкову службу до Радянської армії. Позивач про такі обставини і факти не стверджує та зазначає, що у даному випадку має бути застосовано законодавство, яке було чинним на час проходження ним військової служби і надавало йому більші права та гарантії.

Згідно з спірним рішенням підставою для не зарахування періоду строкової служби позивача до пільгового стажу є те, що він на час призову не працював за професією, яка дає право на призначення пенсії на пільгових умовах.

Надаючи оцінку цим доводам та аргументам сторін, суд бере до уваги таке.

На період проходження позивачем військової служби діяло «Положення про порядок призначення та виплати державних пенсій», затверджене Постановою Ради Міністрів СРСР від 03.08.1972 року № 590 (далі - Положення).

Пунктом «к» частини 1 пункту 109 вказаного вище Положення передбачено, що крім роботи в якості робочого або службовця в загальний стаж роботи зараховується також служба в складі Збройних Сил СРСР.

При призначенні на пільгових умовах або в пільгових розмірах пенсій за віком та інвалідності робочим та службовцям, які працювали на підземних роботах, на роботах зі шкідливими умовами праці та в гарячих цехах та на інших роботах зі шкідливими умовами праці (підпункти «а» та «б» пункту 16), та пенсії у зв`язку з втратою годувальника їх сім`ям, а також пенсії за віком робітницям підприємств текстильної промисловості (підпункт «в» пункту 16) періоди, зазначені в підпунктах «к» та «л», прирівнюються за вибором особи, яка звернулась за призначенням пенсії або до роботи, що передувала даному періоду, або до роботи, яка слідувала за закінченням цього періоду.

Судом встановлено, що безпосередньо після закінчення періоду військової служби та звільнення з військової служби в грудні 1985 р. позивач у січні 1986 р. був прийнятий на посаду горноробочого в шахті (Список №1), час роботи на якій із березня 1986 р. включено до пільгового стажу, що підтверджується не тільки відповідною довідкою підприємства, але й складеним відповідачем розрахунком стажу.

Оскільки така робота відноситься до Списку № 1, то за бажанням позивача відповідно до вимог Положення служба в армії, що слідувала за закінченням цього періоду має зараховуватися до пільгового стажу за Списком № 1.

Що стосується покликання відповідача на норми Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо зарахування до стажу роботи, який дає право на пенсію на пільгових умовах, часу проходження строкової військової служби», то його було прийнято 2 червня 2005 р. і цей закон набрав чинності з 1 січня 2006 р., згідно з цим законом він не має зворотної дії.

На цей час період строкової військової служби позивача (1983-1985 рр.) вже закінчився, тому вказані норми не можуть регулювати правовідносини, що закінчилися до набрання ним чинності.

Частиною 4 статті 24 Закону "Про пенсійне страхування" встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше. Закон про пенсійне страхування набрав чинності з 01.01.2004 р. Тобто трудова та інша прирівняна до неї діяльність за період до 01.01.2004 р. повинна враховуватися до стажу роботи для призначення пенсії відповідно до законодавства, яке діяло до 01.01.2004.

Відповідно до частини четвертої статті 25 Закону № 1058 періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

Суд зазначає, що на період проходження позивачем військової служби питання щодо визначення стажу, зарахування до нього періодів було врегульовано вказаним вище Положенням, зокрема приписами пункту 109 цього Положення.

Частина 1 статті 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

В абзаці 2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 09.02.99 р. N 21-рп/99 по справі № 1-7/99 /справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів/ міститься роз`яснення наведеного положення, в якому зазначено, що дію нормативно правового акта в часі потрібно розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон чи інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали чи мали місце.

Тому стосовно порядку зарахування певних періодів до стажу для пенсії необхідно керуватися тим законодавством, під час дії якого ці періоди існували.

Отже, суд визнає, що період строкової військової служби позивача в Збройних Силах СРСР прирівнюється за вибором позивача до роботи, яка слідувала по закінченню цього періоду. Судом встановлено, що такою роботою була робота за списком №1. У зв`язку з цим суд визнає, що відповідач протиправно не зарахував цей період строкової військової служби до пільгового стажу позивача.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для зарахування до пільгового стажу спірного періоду строкової військової служби позивача з 01.12.1983 по 07.12.1985. Тому позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача зарахувати позивачу до пільгового стажу період служби в рядах Радянської Армії (Збройних Силах СРСР) підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування Рішення відповідача за №1997/103-16 від 27 вересня 2019 р. про відмову у призначенні позивачу пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 82 Закону № 1788-XII документи про призначення пенсій розглядаються органом, що призначає пенсії (стаття 81), не пізніше 10 днів з дня їх надходження. Повідомлення про відмову в призначенні пенсії із зазначенням причин відмови та порядку оскарження орган, що призначає пенсії, видає або надсилає підприємству, організації або заявникові не пізніше 5 днів після винесення відповідного рішення.

Частиною 5 статті 45 Закону №1058-IV передбачено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

При цьому, пунктом 4.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

Тобто, чинним законодавством України встановлено певний порядок розгляду документів на призначення пенсії, зокрема, органи Пенсійного фонду України за наслідками розгляду цих документів повинні винести рішення або про призначення пенсії, або про відмову у її призначенні, а особі, якій відмовлено у призначенні пенсії, видати або направити відповідне повідомлення.

Ухвалою суду від 4 червня 2020 р. було зобов`язано відповідача, окрім надання належним чином засвідчених копій матеріалів, які стали підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, надати також суду копію відповідного рішення.

На виконання вказаної ухвали відповідачем надано рішення, на підставі якого позивачу було відмовлено - рішення № 68 від 26 вересня 2019 р. щодо відмови у призначенні позивачу пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Разом з тим, позивачем фактично у позові оскаржено не це рішення від 26 вересня 2019 р., а лист від 27 вересня 2019 р., яким позивача повідомлено відповідачем про прийняте рішення.

Отже, судом встановлено, що лист на який посилається позивач у позові, не є рішенням. У зв`язку з цим суд вважає, що позовна вимога про визнання протиправним та скасування Рішення відповідача за №1997/103-16 від 27 вересня 2019 р. про відмову у призначенні позивачу пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" не підлягає задоволенню, оскільки лист відповідача від №1997/103-16 від 27 вересня 2019 р. у даному випадку не є рішенням пенсійного органу.

При цьому суд також бере до уваги таке. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За загальним правилом суд не може виходити за межі позовних вимог, тобто не може застосовувати інший спосіб захисту, ніж зазначив позивач у позовній заяві. Вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Позивачем не заявлено позовної вимоги про визнання протиправним та скасування Рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області №68 від 26 вересня 2019 р. Суд також бере до уваги, що рішення від 26 вересня 2019 р. позивачу не було направлено відповідачем та не зазначено про його прийняття у листі від 27 вересня 2019 р. і не вказано його реквізитів.

З урахуванням наведеного суд визнає, що для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень слід вийти за межі позовних вимог і визнати протиправним та скасувати зазначене Рішення від 26 вересня 2019 р., як рішення, яким було відмовлено у задоволенні звернення позивача.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у призначенні позивачу пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", суд бере до уваги таке.

Суд вважає, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Судом встановлено у цій справі, що звернення позивача з доданими документами про призначення пільгової пенсії було прийнято і зареєстровано відповідачем 23 вересня 2019 р., за цим зверненням вже 26 вересня 2019 р. у визначений законом строк прийнято передбачене законом рішення за наслідками його розгляду, тобто звернення вирішено по суті, про результат розгляду 27 вересня 2019 р. повідомлено позивача.

За таких обставин суд зазначає що відповідач не вчинив протиправної бездіяльності щодо відмови у призначенні позивачу пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки ним вирішено звернення позивача по суті у визначений законом строк і прийнято відповідно до закону рішення про відмову в призначенні пенсії. Саме це рішення оскаржено відповідачем до суду.

Тому твердження позивача про вчинення відповідачем бездіяльності є безпідставною, заявлена позовна вимога не є належним способом захисту у даному випадку, а в її задоволенні необхідно відмовити.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання відповідача повторно розглянути подану позивачем заяву від 23 вересня 2019 р. № 6398 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та зобов`язання відповідача зарахувати до пільгового страхового стажу позивача, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", період проходження військової строкової служби (служба в лавах Радянської Армії) з 1 грудня 1983 р. по 7 грудня 1985 р., суд зазначає, що вказані позовні вимоги є похідними від визнання протиправним та скасування рішення № 68 від 26 вересня 2019 р. щодо відмови у призначенні позивачу пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а тому підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити позивачу згідно поданої заяви від 23 вересня 2019 р. № 6398 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 23 вересня 2019 р., суд зазначає що вказана позовна вимога є передчасною і задоволенню не підлягає, оскільки відповідачем не розглянуто заяву позивача повторно із урахуванням висновку суду.

Суд вважає, що саме такий спосіб захисту за заявленими позовними вимогами буде найбільш ефективним у цій справі.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ураховуючи викладене, суд визнає, що відповідачем протиправно було відмовлено у зарахуванні періоду строкової військової служби до стажу для призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку та передчасно і протиправно прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії, отже порушено права позивача на призначення пенсії та не дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 2 КАС України.

Позивачем під час розгляду справи було надано належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені ним доводи не було спростовано відповідачем.

Наведене свідчить, що дії відповідача були протиправними. Право позивача на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку порушено. Отже, позовні вимоги є обґрунтованими, а тому позов підлягає частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 139 при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп. згідно з квитанцією від 22 квітня 2020 р. № 26343566.

Суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин правила ч. 3 ст. 139 КАС України, і беручи до уваги результат вирішення спору щодо часткового задоволення позовних вимог, присуджує позивачу 500 грн. 00 коп. понесених витрат з оплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів, суд зазначає наступне.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За приписами п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Вимогами п. 2 ч. 3 ст. 134 КАС України визначено, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 5 ст. 134 КАС України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 6 ст. 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з вимогами ч. 7 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату робіт (послуг) спеціаліста, перекладача чи експерта, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з тим, суд звертає увагу, що ст. 134 КАС України не виключає права суду перевіряти дотримання позивачем вимог ч. 5 ст. 134 щодо співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Верховний Суд в додатковій постанові від 12 вересня 2018 р. (справа №810/4749/15) зазначив, що з аналізу положень ст. 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Також Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2018 р. (справа №826/856/18) зазначив про те, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Крім того, у справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії", заява № 34884/97, п. 30).

У пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Згідно з вимогами п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 5 травня 2012 р. № 5076-VI (далі - Закон № 5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Таким чином, договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076).

Статтею 19 Закону № 5076 визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до вимог ст. 30 Закону № 5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з матеріалами справи між позивачем (Клієнт) та ОСОБА_2 (Адвокат) було укладено договір про надання правничої (правової) допомоги від 17 березня 2020 р. № 7.

На виконання цього договору представником позивача надано Акт прийому-передачі № 1 виконаних робіт (наданих послуг) від 13 липня 2020 р. Відповідно до п. 1 цього Акту на виконання умов Договору про надання правничої (правової) допомоги №7 від 17 березня 2020 р. та Додатка № 1 від 17 березня 2020 р. до даного Договору Адвокатом виконано наступні роботи (надано послуги):

- зустріч з Клієнтом, з`ясування підстав та мети звернення;

- вивчення документів, наданих Клієнтом, та відповідних нормативно-правових актів;

- визначення правової позиції;

- надання юридичної консультації;

- складання та направлення позовної заяви про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у призначенні пенсії та зобов`язання вчинити певні дії;

- контроль за рухом поданої позовної заяви до отримання останнім Ухвали про відкриття провадження у справі;

- вивчення судової практики та складання Відповіді на відзив ГУ ПФУ у Київській області на позовну заяву ОСОБА_1 ;

- складання заяви про приєднання до матеріалів справи доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами п. 1 цього Акту на виконання умов Договору про надання правничої (правової) допомоги №7 від 17 березня 2020 р. та Додатка № 1 від 17 березня 2020 р. до даного Договору Клієнтом сплачено суму у розмірі 5500 (п`ять тисяч п`ятсот гривень) грн. 00 коп., визначену п. 2 та п. 4 Додатку № 1 до даного Договору.

Отже загальна вартість наданих адвокатом послуг за договором про надання правової допомоги від 17 березня 2020 р. № 7 складає 5 500 грн. 00 коп.

На підтвердження понесених витрат позивачем надано розрахункову квитанцію серії СЖТІ № 841003 від 13 липня 2020 р. на суму 5 500 грн. 00 коп.

Дослідивши всі наявні документи в матеріалах справи, суд вважає, що клопотання щодо повернення коштів за правничу допомогу підлягає задоволенню. Так, позивачу підлягає поверненню наступна сума за надання правничої допомоги - 5 500 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області № 68 від 26 вересня 2019 р. щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати до пільгового страхового стажу ОСОБА_1 , який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", період проходження строкової військової служби (служба в Збройних Силах СРСР) з 1 грудня 1983 р. по 7 грудня 1985 р.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути подану ОСОБА_1 заяву від 23 вересня 2019 р. № 6398 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з дня подання заяви з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Головного Пенсійного фонду України у Київській області (код ЄДРПОУ - 22933548) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_3 ) судові витрати в сумі 500 (п`ятсот) грн. 00 коп.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного Пенсійного фонду України у Київській області (код ЄДРПОУ - 22933548) витрати на правничу допомогу в сумі 5 500 (п`ять тисяч п`ятсот) грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 .

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, адреса: вул. Ярославська, 40, м. Київ, 04071, код ЄДРПОУ - 22933548.

Суддя Журавель В.О.

Дата складення рішення суду 2 липня 2021 року.