Справа № 296/6249/17
Суддя: Сингаївський О. П.
Дата ухвалення: 2021-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 296/6249/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2021 рокум.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі

головуючого судді Сингаївського О.П.,

за участі секретаря судового засідання Туровської К.Б.,

представника позивача Товянської І.О.,

представника відповідача Мотрук О.О.,

представника відповідача Чемерис О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Житомира адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 08 серпня 2017 року звернулась в Корольовський районний суд м. Житомира із позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 07.06.2017 №498 «Про демонтаж тимчасових споруд, обладнання, спеціальних конструкцій зовнішньої реклами та елементів на фасадах будівель, споруд в м.Житомирі» в частині демонтажу огорожі за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказала, що проживає у квартирі АДРЕСА_2 . В лютому 2008 року за зверненням заступника міського голови Гундича І.П., директором ТОВ «Домінвест» для збереження елементів благоустрою та дотримання належного санітарного стану прибудинкової території була встановлена огорожа будинку АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що оскаржуване рішення грубо порушує права членів громади та робить неможливим використання прибудинкової території.

Ухвалою судді Корольовського районного суду м.Житомира Галасюка Р.А. від 10 серпня 2017 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 і призначено судове засідання (а.с.25).

У зв`язку із звільненням судді ОСОБА_2 та відповідно до розпорядження керівника апарату суду від 24 вересня 2019 року, 26 вересня 2019 року після проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи, дану справу було передано у провадження судді Сингаївського О.П., який ухвалою від 07 жовтня 2019 року прийняв її до свого провадження та призначив судовий розгляд.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з викладених підстав.

Представник відповідача заперечував проти позову, посилаючись на те, що оскаржуване рішення не порушує прав позивача, так як прибудинкова територія будинку АДРЕСА_1 не виділяласьмешканцям (власникам квартир) даного будинку у власність або оренду з відповідним винесенням її меж в натурі.

Дослідивши матеріали справи, суд відмовляє в задоволенні позову виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, у тому числі й рішення органу місцевого самоврядування, що є предметом цього спору.

Положеннями ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч.2 ст.55 Конституції України, в своєму Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Це означає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи -позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі №1340/4630/18 та у постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі №826/4406/16.

При цьому, судом враховується, що з`ясування питання порушених прав, свобод чи інтересів позивача передує розгляду питання щодо правомірності (законності) рішення, яке оскаржується. Відсутність порушення прав, свобод чи інтересів позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності такого рішення.

Судом встановлено, що 07.06.2017 Виконавчим комітетом Житомирської міської ради було прийнято рішення №498, яким затверджено перелік тимчасових споруд, обладнання, розміщених самовільно на території міста Житомира, що підлягають демонтажу, в тому числі огорожі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9).

В обґрунтування наявності порушеного права зазначеним рішенням відповідача позивач вказує на те, що вона як мешканець будинку АДРЕСА_1 має право на користування прибудинковою територією, яка огороджена вказаним парканом.

Суд не погоджується із вказаним твердженням позивача виходячи з наступного.

Відповідно до п.2.4-2.12 чинного до 09.01.2006 «Положення про порядок встановлення та закріплення меж прибудинкових територій існуючого житлового фонду та надання у спільне користування або у спільну сумісну власність земельних ділянок для спорудження житлових будинків», затвердженого наказом Держкомзему України, Держкоммістобудування України, Держжитлокомунгоспу України та Фонду державного майна України від 5 квітня 1996 року №31/30/53/396, закріпленню прибудинкових територій передувало затвердження відповідними органами місцевого самоврядування проекту поділу території мікрорайону (кварталу), розробка проектів відведення земельних ділянок прибудинкових територій, перенесення і закріплення меж прибудинкової території в натурі (на місцевості), складання акту про перенесення меж в натурі з планом зовнішніх меж ділянки, що в кінцевому рахунку оформлялося державним актом на право постійного користування землею, та реєстрацією в міському управлінні або у районному відділі земельних ресурсів зазначеного державного акту. Зазначений порядок втратив свою чинність 09.01.2006 року відповідно до наказу від 13.12.2005 №381/13/3161.

Наказ №381/13/3161 від 13.12.2005 містив доручення Міністерству будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України та Держкомзему затвердити нормативи, які б дозволили наново врегулювати відповідні процедури, однак, станом на сьогоднішній день Кабінетом Міністрів України так і не визначено порядку передачі земельної ділянки співвласникам багатоквартирного будинку, тому така процедура здійснюється за загальними правилами земельного законодавства.

Суду не надано доказів того, що до 09.01.2006 прибудинкова територія за будинком, в якому проживає позивач була закріплена в порядку, встановленому наведеним Положенням або після 09.01.2006 була передана об`єднанню власників чи користувачам за загальними правилами земельного законодавства (відповідно до державного акту на право власності або договору оренди).

Відповідно до довідки Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради №4668/19 від 01.08.20017, право користування земельною ділянкою, на якій розміщено багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_1 не посвідчено, площа та межі земельної ділянки не встановлені (а.с.69).

На підставі викладеного суд дійшов висновку про те, що оскаржуваним рішенням не порушено прав позивача.

Отже, відповідно до наведеної практики Верховного суду, за відсутності реального порушення прав, свобод чи інтересів позивача спірними рішеннями відповідача, відсутніми є й підстави для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.55 Конституції України, Рішенням від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційного суду України, постановою Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі №1340/4630/18, постановою Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі №826/4406/16, ст.2, 5, 6, 72-77, 241, 246, 295, 297 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської про визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 07.06.2017 №498 «Про демонтаж тимчасових споруд, обладнання, спеціальних конструкцій зовнішньої реклами та елементів на фасадах будівель, споруд в м. Житомирі» в частині демонтажу огорожі за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Корольовський районний суд м. Житомира шляхом подачі апеляційної скарги протягом місяця з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Cуддя О. П. Сингаївський