Справа № 640/6989/20
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2021-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2021 року м. Київ № 640/6989/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Київської обласної ради

третя особа ОСОБА_2

про визнання протиправною бездіяльності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Київської обласної ради (далі - відповідач), в якому просить: визнати протиправною бездіяльність Київської обласної ради щодо залишення без розгляду заяви представника трудового колективу завідуючої відділенням реанімації і інтенсивної терапії новонароджених ОСОБА_2 від 27 лютого 2020 року з доданими до неї документами: копія паспорту, копія ідентифікаційного коду, копія протоколу повторних позачергових загальних зборів трудового колективу комунального некомерційного підприємства «Київський обласний перинатальний центр» від 27 лютого 2020 року, заява згода на обробку персональних даних, довідка про несудимість і щодо невжиття відповідних заходів реагування з викладених у заяві питань.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що під час безпосереднього проведення конкурсу на зайняття посади керівника комунального закладу охорони здоров`я до складу комісії входила та приймала участь у голосуванні від імені трудового колективу ОСОБА_3 , яка не є членом трудового колективу та не може бути його представником зважаючи на те, що була звільнена 11 лютого 2020 року. На думку позивача, здійснювати представництво під час проведення конкурсу може лише особа, яка є діючим працівником відповідного підприємства, тому позивачем, як в.о. генерального директора комунального некомерційного підприємства, було вчинено ряд дій для заміни звільненого працівника, який попередньо був обраний членом зазначеної комісії від трудового колективу. Позивач наголошує, що бездіяльність відповідача, яка полягає у залишені заяви представника трудового колективу завідуючої відділенням реанімації і інтенсивної терапії новонароджених ОСОБА_2 від 27 лютого 2020 року без розгляду є прямим порушенням основних принципів законності, довіри суспільства, прозорості, доброчесності, ефективного і справедливого процесу відбору щодо проведення конкурсу на зайняття посади керівника державного, комунального закладу охорони здоров`я.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 квітня 2020 року відкрито провадження у справі, призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та залучено до участі у розгляді справи в процесуальному статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 .

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору зазначає, що звільнення працівника з комунального некомерційного закладу не є підставою для його заміни в складі конкурсної комісії, а тому заяву про включення її до конкурсної комісії замість законно обраного працівника, який не відмовлявся від участі в роботі зазначеної вище комісії і не писав відповідної заяви, не підлягає задоволенню. Також ОСОБА_2 акцентує увагу на тому, що ОСОБА_1 станом на 27 лютого 2020 року був в.о. генерального директора КНП КОР «Київський обласний перинатальний центр», а тому такі дії можливо розцінювати як намагання вплинути на трудовий колектив та рішення конкурсної комісії.

Також, Окружним адміністративним судом м. Києва отримано відзив на позовну заяву від представника Київської обласної ради, в якому відповідач не погоджується з доводами, зазначеними у позовній заяві та акцентує увагу на тому, що, по-перше, позивач звернувся з позовом в інтересах ОСОБА_2 ( не маючи на це жодних повноважень), яка подавала заяву про включення її до складу комісії вже після формування конкурсної комісії, а по-друге, постановою КМУ від 27 грудня 2017 року № 1094 затверджено Порядок проведення конкурсу на зайняття посади керівника державного, комунального закладу охорони здоров`я, в якому чітко перераховані підстави заміни члена комісії суб`єктом подання. На думку представника відповідача, звільнення працівника з КНП не є підставою його заміни в складі конкурсної комісії, яка вже затверджена та працює, а тому заява ОСОБА_2 про включення її до конкурсної комісії замість законно обраного працівника, який не відмовлявся від участі в роботі такої комісії і не писав відповідних заяв, не підлягає задоволенню в силу діючих нормативно-правових актів.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

22 січня 2020 року Головою Київської обласної ради видано розпорядження №76 «Про затвердження складу конкурсної комісії з проведення конкурсу на посаду Генерального директора комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний перинатальний центр».

При цьому, 16 січня 2020 року було проведено загальні збори трудового колективу комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний перинатальний центр», на яких було обрано представників трудового колективу до складу конкурсної комісії у кількості трьох осіб : лікар акушер-гінеколог - ОСОБА_4 , голова профспілкового комітету - ОСОБА_5 , заступник в.о. генерального директора з економічних питань - ОСОБА_3 (а.с. 21).

11 лютого 2020 року в.о генерального директора з економічних питань ОСОБА_3 була звільнена з зазначеної посади наказом № 39-вк (а.с. 10-11).

21 лютого 2020 року на ім`я Голови Київської обласної ради було направлено клопотання за підписом в.о. генерального директора ОСОБА_1 вих.№252 про внесення змін до складу конкурсної комісії на зайняття посади генерального директора комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний перинатальний центр» (а.с. 12).

27 лютого 2020 року були проведені повторні загальні збори трудового колективу комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний перинатальний центр», якими визначено нового представника від трудового колективу, а саме ОСОБА_2 (а.с. 22-23).

Цього ж дня за вих. №273 було направлено відповідно заяву до відповідача про включення останньої до складу конкурсної комісії замість звільненого раніше обраного працівника ОСОБА_3 .

Розпорядженням Голови Київської обласної ради від 10 березня 2020 року внесено зміни до розпорядження від 22 січня 2020 року №76 та оголошено склад конкурсної комісії згідно з додатком, відповідно до якого членом комісії, серед інших, затверджено ОСОБА_3 як представника трудового колективу комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний перинатальний центр».

Не погодившись із бездіяльністю Київської обласної ради щодо залишення заяви представника трудового колективу комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний перинатальний центр» Ахметової Н.І. від 27 лютого 2020 року з доданими до неї документами без розгляду, позивач звернувся до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 16 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19 листопада 1992 року №2801 керівники державних та комунальних закладів охорони здоров`я призначаються на посаду уповноваженим виконавчим органом управління власника закладу охорони здоров`я на конкурсній основі шляхом укладання з ними контракту на строк від трьох до п`яти років. Порядок проведення конкурсу на зайняття посади керівника державного, комунального закладу охорони здоров`я та порядок укладання контракту з керівником державного, комунального закладу охорони здоров`я, а також типова форма такого контракту затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2017 року №1094 затверджено Порядок проведення конкурсу на зайняття посади керівника державного, комунального закладу охорони здоров`я (далі - Порядок).

Цей Порядок визначає механізм проведення конкурсу на зайняття посади керівника державного, комунального закладу охорони здоров`я (далі - конкурс). Конкурс проводиться з дотриманням основоположних принципів, а саме: забезпечення рівного доступу, політичної неупередженості, законності, довіри суспільства, недискримінації, прозорості, доброчесності, ефективного і справедливого процесу відбору.

Підставами проведення конкурсу є відповідне рішення органу управління, яке приймається протягом трьох робочих днів з моменту виникнення вакантної посади.

Конкурс включає такі етапи:

1) прийняття рішення про проведення конкурсу;

2) формування конкурсної комісії (у разі необхідності оновлення її складу);

3) підготовка до проведення конкурсу (оприлюднення оголошення про проведення конкурсу, прийняття документів від осіб, які бажають взяти участь у конкурсі, перевірка поданих документів на відповідність установленим вимогам);

4) проведення конкурсу (заслуховування конкурсної пропозиції та проведення співбесіди з кандидатами (претендентами), визначення переможця конкурсу);

5) оприлюднення результатів конкурсу.

Конкурсна комісія утворюється рішенням органу управління та у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, постановами Верховної Ради України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами та цим Порядком.

Відповідно до пункту 11 Порядку, до складу конкурсної комісії входять у рівній кількості:

-представники органу управління;

-представники трудового колективу відповідного закладу, обрані на загальних зборах трудового колективу;

-представники галузевих професійних спілок, громадських об`єднань у сфері охорони здоров`я відповідного функціонального спрямування та/або у сфері запобігання корупції і антикорупційної діяльності (за умови реєстрації таких громадських об`єднань не менш як за два роки до дати рішення про проведення конкурсу) та/або незалежні експерти у сфері охорони здоров`я.

Кількість членів конкурсної комісії з проведення конкурсу на зайняття посади керівника комунального закладу охорони здоров`я становить шість - дев`ять осіб, що визначено у пункті 13 зазначеного Порядку.

В пунктах 17 та 18 Порядку вказано, що членом конкурсної комісії не може бути особа, щодо якої є документально підтверджена інформація про:

-наявність судимості за вчинення умисного злочину, якщо така судимість не погашена або не знята в установленому законом порядку;

-накладення адміністративного стягнення за корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення протягом трьох років з дня набрання відповідним рішенням суду законної сили;

-наявність конфлікту інтересів.

Під час виникнення у члена конкурсної комісії обставин, передбачених пунктом 17 Порядку, такий член конкурсної комісії зобов`язаний невідкладно самостійно подати органові управління письмову заяву про самовідвід.

У разі виникнення (виявлення) у члена конкурсної комісії обставин, передбачених пунктом 17 Порядку, після формування складу конкурсної комісії такий член конкурсної комісії підлягає заміні відповідним суб`єктом подання, який запропонував кандидатуру зазначеного члена конкурсної комісії, не пізніше наступного робочого дня після встановлення (виявлення) зазначених обставин.

Відповідно до пункту 19 Порядку повноваження члена конкурсної комісії припиняються рішенням органу правління у разі, коли ним пропущено без поважних причин два або більше засідань конкурсної комісії підряд. Поважними причинами відсутності члена конкурсної комісії на її засіданні є відрядження, тимчасова непрацездатність, відпустка.

19 вересня 2019 року Київською обласною радою прийнято рішення № 663-30-VII, яким затверджено Порядок призначення на посаду та звільнення із займаної посади керівників закладів охорони здоров`я, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області (далі- Порядок № 663-30-VII).

Відповідно до пункту 3.3. Порядку № 663-30-VII конкурсний добір керівника закладу охорони здоров`я складається з таких етапів: прийняття рішення Київською обласною радою про проведення конкурсу на посаду керівника закладу охорони здоров`я; формування складу конкурсної комісії; підготовка до проведення конкурсу (оприлюднення оголошення про проведення конкурсу, прийняття документів від осіб, які бажають взяти участь у конкурсі, перевірка поданих документів на відповідність установленим вимогам); проведення конкурсу (заслуховування конкурсної пропозиції та проведення співбесіди з кандидатами (претендентами), визначення переможця конкурсу; оприлюднення результатів конкурсу.

Пункт 4.1. Порядку № 663-30-VII передбачає, що конкурсна комісія складається з 6-9 осіб, а для новостворених закладів охорони здоров`я - із 6-8 осіб, для кожного закладу охорони здоров`я окремо.

Персональний склад конкурсної комісії та зміни до нього (за потреби) стверджуються розпорядженням голови Київської обласної ради або першого заступника чи заступника голови Київської обласної ради, відповідно до розподілу обов`язків.

Київська обласна рада формує персональний склад конкурсної комісії не пізніше ніж через 20 календарних днів після оприлюднення розпорядження про проведення конкурсу на посаду керівника закладу охорони здоров`я (пункт 4.2.).

З аналізу наведених вище правових норм вбачається, що Порядком проведення конкурсу на зайняття посади керівника державного, комунального закладу охорони здоров`я, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2017 року №1094 та Порядком № 663-30-VII регулюються питання, які пов`язані з організацією та діяльністю конкурсної комісії, які включають в себе формування складу комісії, затвердження кількості членів та підстави для заміни вже обраних до складу комісії членів для проведення конкурсу на зайняття вакантної посади керівника комунального закладу охорони здоров`я.

Так, конкурсна комісія з проведення конкурсу на посаду генерального директора Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний перинатальний центр» була затверджена розпорядженням Київської обласної ради від 22 січня 2020 року №76, з урахуванням розпорядження від 10 березня 2020 року № 155 від 10 березня 2020 року, у складі:

-Добрянський Ярослав Вікторович - голова комісії, заступник голови Київської обласної ради;

-Бігарі Наталія Володимирівна - секретар комісії, депутат Київської обласної ради;

- ОСОБА_7 - перший заступник голови Київської обласної ради;

- ОСОБА_4 - представник трудового колективу КНП КОР «Київський обласний перинатальний центр»;

- ОСОБА_3 - представник трудового колективу КНП КОР «Київський обласний перинатальний центр»;

- ОСОБА_5 - представник трудового колективу КНП КОР «Київський обласний перинатальний центр»;

- ОСОБА_8 - представник ГО «Правозахисний хаб»;

-Нікітіна Галина Михайлівна - представник ГО «Жінок ветеранів, інвалідів, учасників АТО «Берегиня»;

- ОСОБА_9 - представник ГО «Стоп Свавіллю».

Як зазначено в позові, після затвердження складу конкурсної комісії один з представників трудового колективу відповідного закладу, обраний на загальних зборах трудового колективу в якості члена комісії, звільнився з займаної посади, а саме ОСОБА_3 .

Суд звертає увагу на те, що зазначеними вище нормативно-правовими актами чітко визначені підстави для заміни члена комісії, серед яких така підстава як звільнення - відсутня. Повертаючись до підстав позову суд наголошує, що відповідно до наявних матеріалів справи процедура обрання членів конкурсної комісії від трудового колективу підприємства була виконана у повному обсязі. У свою ж чергу позивачем не доведено та документально не підтверджено, що ОСОБА_3 відмовлялась від участі в роботі конкурсної комісії або ж без поважних причин пропускала засідання, або вчинила протиправні дії, за наявності яких вона повинна була бути виключена зі складу комісії.

Право особи на доступ до правосуддя гарантоване статтею 55 Основного Закону, положення якого є нормами прямої дії. Відповідно до наведеної статті Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав та свобод і можливість оскаржити до суду рішення, дії та бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, громадських об`єднань і посадових осіб.

Свою позицію щодо застосування Конституції України при здійсненні правосуддя Верховний Суд України свого часу відобразив у постанові Пленуму «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 1 листопада 1996 року №9. Зокрема, в пункті 8 цієї постанови зазначено, що правосуддя здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Статтею 55 Конституції України кожній людині гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, а тому суд не повинен відмовляти особі в прийнятті чи розгляді скарги з підстав, передбачених законом, який це право обмежує.

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Згідно з частинами 1 і 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист; захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також у будь-який спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, процедурні гарантії, закріплені в статті 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), серія А №18, п. 28- 36).

У рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення частини 2 статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).

Суд також враховує вже зазначену позицію Європейського суду з прав людини у справі «Голдер проти Сполученого Королівства», згідно з якою саме «небезпідставність» доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду.

У пункті 30- 32 рішення у справі «Наталія Михайленко проти України» (заява №49069/11) Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (див. рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), п. 36, Series A №18). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання в реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним, та скаржиться на те, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції йому не було надано жодних можливостей подати до суду скаргу (див. серед іншого (inter alia), рішення у справах «Рош проти Сполученого Королівства» (Roche v. the United Kingdom), заява №32555/96, п. 117, та «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (Salontaji-Drobnjak v. Serbia), заява №36500/05, п. 132). Право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб» (див. рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A №93). Встановлюючи такі правила, договірна держава користується певною свободою розсуду, однак обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Крім того, обмеження не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Кордова проти Італії» (№1) (Cordova v. Italy (no. 1)), заява №40877/98, п. 54, та рішення у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), п. 65, Series A № 294-B).

Конвенція призначена для гарантування не теоретичних прав, а прав практичних та ефективних. Це особливо стосується гарантій, закріплених статті 6 Конвенції, з огляду на визначне місце, яке у демократичному суспільстві займають право на справедливий суд разом з усіма гарантіями за цією статтею (див. рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Альберт-Адам ІІ проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany) [ВП], заява №42527/98, п. 45). У п. 54 рішення у справі «Креуз проти Польщі (Kreuz v. Poland, заява №28249/95) Суд також погодився, що можуть бути справи, в яких майбутній позивач повинен мати попередній дозвіл до того, як йому дозволять процедуру подання позову (див. рішення суду у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), серія A, №93, п. 59).

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №800/301/16).

Так, позивачем не доведено порушення Київською обласною радою безпосередньо його прав та інтересів.

Згідно пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частинами 1-2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач як суб`єкт владних повноважень покладений на нього обов`язок доказування правомірності своїх дій з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виконав, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-243, 250, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення", Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко