Справа № 300/959/21
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2021-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2021 р. справа № 300/959/21

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Чуприни О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області в особі Верховинського районного відділу управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківської області про визнання протиправними дій та зобов`язання надати адміністративну послугу щодо вклеювання фотокартки, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася в суд з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області (надалі по тексту також - відповідач, Управління, орган ДМС) в особі Верховинського районного відділу управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківської області (надалі по тексту також - Верховинський районний відділ УДМС України в Івано-Франківській області), ставлячи вимоги:

- визнати протиправною відмову Верховинського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківської області щодо надання адміністративної послуги по вклеюванню до паспорта громадянина України зразка 1994 року, який виданий на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жительки с. Хороцево Верховинського району Івано-Франківської області, нової фотокартки у зв`язку із досягненням 25-ти років;

- зобов`язати Верховинський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківської області щодо вклеїти до паспорта громадянина України зразка 1994 року, який виданий на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жительки с. Хороцево Верховинського району Івано-Франківської області, нову фотокартку у зв`язку із досягненням 25-ти років.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем протиправно, в порушення вимог пункту 8 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 за №2503-ХІІ, листом від 27.02.2021 за №Т-22/6/2602-21/2614/22-21 відмовлено вклеїти у паспорт громадянина України нової фотокартки позивача у зв`язку із досягненням нею 25-ти років. Згідно вказаного листа, відповідач, необґрунтовано посилаючись на підпункт 6 пункту 6 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 за №302 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 за №745), зазначив про необхідність проведення обміну паспорта позивача зразка 1994 року на ID-картку, оскільки позивач пропустила встановлений законодавством місячний термін звернення, після фактичного досягнення 25-ти річного віку. Окрім цього, Управління посилається на обставину виготовленні позивачкою паспорта громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним носієм, при отриманні якого вже внесені персональні дані ОСОБА_1 до Єдиного державного демографічного реєстру та відповідно сформовано унікальний номер запису в Реєстрі (надалі по тексту також - УНЗР, НЗР у Реєстрі), який при виготовленні паспорта у вигляді ID-картки повторно формуватись не буде. Як відмітила позивач, у заяві від 18.02.2021 вона зазначила про відмову надавати свої персональні дані для обробки і зберігання в Єдиному державному демографічному реєстрі у зв`язку із обміном паспорта, та відмовилась від присвоєння Унікального номеру запису в Реєстрі. На переконання ОСОБА_1 така відмова Управління прямо порушує її конституційні права, а також права, передбачені статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, оскільки відмова у вклеюванні фотокартки у паспорт громадянина України є порушенням її невід`ємного права на ідентифікацію як громадянина України та втручанням до приватного і сімейного життя. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просить суд позов задовольнити, зобов`язати відповідача вклеїти до паспорта громадянина України нову фотокартку у зв`язку з досягненням 25-ти років.

За наслідками виконання позивачем ухвали про залишення позовної заяви без руху від 19.03.2021 (а.с.14, 16-26), ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.04.2021 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання і повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами (а.с.28-29).

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 28.04.2021 (а.с.37-44). Спростовуючи позовні вимоги відповідач вказав, що позовна заява не ґрунтується на вимогах чинного законодавства з огляду на наступне. За доводами Управління законодавством передбачено можливість вклеювання фотокартки до паспорту громадянина України у формі паспортної книжечки лише у разі звернення громадянина до уповноважених органів влади у місячний строк з дня досягнення 25-річного віку. Однак, позивач пропустила такий строк, у зв`язку з чим відмову у вклеюванні до паспорту фотокартки вважає законною. Як відмітив відповідач, ОСОБА_1 не була позбавлена можливості звернутись до Верховинського районного відділу УДМС України в Івано-Франківській області у місячний строк по досягненню 25 річного віку за відповідним вклеюванням фотографії. При цьому, поважності причин пропуску вищенаведеного стоку не зазначила. Додатково звертає увагу суду на те, що позивач вже надала згоду на обробку персональних даних з використанням засобів Єдиного державного демографічного реєстру (надалі по тексту також - ЄДДР) при виготовленні паспорта громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним носієм. Відповідач вважає необґрунтованими посилання позивача на висновки у зразковій справі №806/3265/17 (Пз/9901/2/18), які сформовані Верховним Судом у постанові від 19.09.2018, з огляду на те, що у цій справі відсутні ознаки відповідної типової справи, зокрема, позивач не посилається в заяві від 18.02.2021 та позові на релігійні переконання. Крім того, ОСОБА_1 вже внесла до ЄДДР персональні дані, а тому побоювання щодо негативного впливу після внесення таких даних її приватному життю є необґрунтованими. При оформленні позивачем паспорта громадянина України для виїзду за кордон сформовано унікальний номер запису в Реєстрі (УНЗР) № НОМЕР_1 , який відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 10 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" є незмінним при внесенні всіх подальших записів у реєстр, оскільки присвоюється одноразово при оформленні документа засобами реєстру вперше. На підставі наведеного представник Управління просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

На виконання вимог ухвали суду від 13.04.2021, відповідач подав суду 28.04.2021, через канцелярію, витребувані докази (а.с.45-51).

14.05.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій остання стверджує про відсутність у неї наміру надавати згоду на обробку персональних даних у зв`язку з обміном паспорта громадянина України зразка 1994 року на ID-картку. Крім того вважає, що відповідно до Тимчасового порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.06.2019 за №456, для вклеювання фотокартки при досягненні відповідного віку особа, після спливу тридцятиденного строку, заявник подає працівнику територіального підрозділу за місцем проживання заяву про вклеювання фотокартки, паспорт і дві фотокартки розміром 3,5 x 4,5 см із зображенням, яке відповідає досягнутому нею віку, та відповідне рішення суду. Облік заяв про вклеювання фотокартки здійснюється в журналі реєстрації заяв про вклеювання фотокарток. Вважає, що жодного відношення присвоєння їй УНЗР при виготовленні паспорта громадянина України для виїзду за кордон до спірних правовідносин немає. На переконання позивача вона має право в будь-який час ставити питання про вилучення унікального номера запису в Реєстрі як і її персональних даних із ЄДДР. Відтак, на думку ОСОБА_1 , законодавчі обмеження щодо вклеювання нової фотокартки до паспорта громадянина України особі, яка пропустила місячний строк для звернення до органу ДМС відсутні (а.с.53-56).

Також, на адресу суду 24.05.2021 від ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення по справі від 18.05.2021, відповідно до яких позивач вказує, що на даний час вона не надає згоду на обробку її персональних даних через свої релігійні переконання, тому слід до спірних правовідносин застосовувати правові висновки, сформовані в постанові Великої палати Верховного суду України від 19.09.2018 у справі №806/3265/17 (Пз/9901/2/18, провадження №11-460заі18). При цьому, позивач надала відповідну довідку від 10.05.2021 релігійної громади парафії на честь Преподобного Симеона Буковинської єпархії (а.с.66).

Розглянувши матеріали адміністративної справи, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, заперечення на відповідь на відзив, пояснення, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, дослідивши і оцінивши зібрані по справі докази, в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянкою України, свідченням чого є наявні в матеріалах справи копією першої, другої, третьої, десятої і одинадцятої сторінок паспорта серії СЕ №713233 від 13.01.2015 (а.с.8, зворотній бік а.с.8).

Коментований паспорт громадянки України ОСОБА_1 , виданий 13.01.2015 Верховинським РС УГМС в Івано-Франківській області у формі паспортної книжечки (а.с.8, зворотній бік а.с.8).

Позивач 18.02.2021 звернулася до Верховинського районного відділу УДМС України в Івано-Франківській області із заявою від 18.02.2021 про вклеювання фотокартки до паспорта громадянина України серія та номер НОМЕР_2 відповідно до чинного Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 за №2503-ХІІ у зв`язку з досягненням 25-річного віку (а.с.9, 46)

Із змісту коментованої заяви слідує, що позивач категорично відмовляється надавати згоду на обробку її персональних даних і зберігання в Єдиному державному демографічному реєстрі, згоду на присвоєння Унікального номеру запису в реєстрі (УНЗР), а також згоду на отримання паспорта громадянина України у формі пластикової картки типу ID-1 з безконтактним електронним носієм. На переконання позивача, обов`язковість обміну паспорта громадянина України зразка 1994 року у формі книжечки на паспорт у вигляді пластикової картки типу ID-1 з безконтактним електронним носієм, всупереч волі особи та без надання нею згоди на обробку персональних даних, не відповідає чинному законодавству і Конституції України, а також порушує право людини на свободу особистого життя, право на добровільність надання згоди на обробку персональних даних.

Листом від 27.02.2021 за №Т-22/6/2602-21/2614/22-21 Управління відмовило позивачу у вклеюванні фотокартки після досягнення 25-річного віку до паспорта громадянина України серія та номер НОМЕР_2 , посилаючись, серед іншого, на обставину пропущення ОСОБА_1 місячного терміну для звернення з дня досягнення вказаного віку. За мотивами відмови, відповідно до пункту 18 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 за №2503-XII, для вклеювання до паспорта нових фотокарток громадянин подає документи і фотокартки не пізніше як через місяць після досягнення відповідного віку. А згідно підпункту 6 пункту 6 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 за №302 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України №795 від 05.10.2018), паспорти громадянина України у формі книжечки, власники яких не звернулись для вклеювання фотокартки протягом одного місяця після досягнення віку, підлягають обміну на паспорт у формі картки. Також, оформивши паспорт громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним носієм, надавши згоду на обробку персональних даних засобами Єдиного державного демографічного реєстру, і НЗР у Реєстрі вже сформовано, який не змінюється при наступних операціях у Реєстрі. Тому побоювання ОСОБА_1 , що внесення персональних даних при оформленні паспорта громадянина України у вигляді ID-картки спричинить шкоду приватному життю є необґрунтованими. В даному випадку також не підлягають застосуванню постанова Великої палати Верховного суду України від 19.09.2018 у справі №806/3265/17 (Пз/9901/2/18, провадження №11-460заі18), так як вона є актом індивідуальної дії і не стосується ОСОБА_1 , як особи у відношенні до якої прийнято таке рішення суду, що набрало законної сили (а.с.10-11, 49-51).

Не погоджуючись із такою відповіддю суб`єкта владних повноважень, позивач звернулася до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступних підстав та мотивів.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.

Правовідносини з приводу предмету адміністративного позову між позивачем та відповідачем врегульовані положеннями Конституції України, Законом України "Про захист персональних даних" від 01.06.2010 за №2297-VI (надалі по тексту також - Закон №2297-VI), Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20.11.2012 за №5492-VI (надалі по тексту також - Закон №5492-VI), Положенням про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 за №2503-XII (надалі по тексту також - Положення №2503-XII), Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України" від 14.07.2016 за №1474-VIII (надалі по тексту також - Закон №1474-VIII), постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України" від 25.03.2015 за №302 (надалі по тексту також - Постанова №302).

Статтею 5 Закону України "Про громадянство України" від 18.01.2001 за №2235-ІІІ до документів, що підтверджують громадянство України, віднесено паспорт громадянина України.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" суспільні відносини, пов`язані із збиранням, накопиченням, захистом, зберіганням, обліком, використанням і поширенням інформації Єдиного державного демографічного реєстру (надалі по тексту також - Реєстр), оформленням, видачею, обміном, пересиланням, вилученням, поверненням державі, визнанням недійсними та знищенням передбачених цим Законом документів, регулюються Конституцією України, міжнародними договорами України, цим та іншими законами України, а також прийнятими на їх виконання нормативно-правовими актами у сферах, де використовуються відповідні документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи.

Частиною першою статті 4 вищевказаного Закону Єдиний державний демографічний реєстр (Реєстр) - це електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина.

Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про реєстрацію місця проживання чи місця перебування.

Згідно з частинами другою, третьою статті 4 Закону №5492-VI визначені цим Законом уповноважені суб`єкти для обліку даних ведуть відомчі інформаційні системи (надалі по тексту також - ВІС). Порядок ведення Реєстру та взаємодії між уповноваженими суб`єктами встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Внесення інформації до Реєстру в силу вимог абзацу першого частини першої статті 10 Закону №5492-VI здійснюється уповноваженими суб`єктами за зверненням заявника, на підставі інформації державних органів реєстрації актів цивільного стану, органів реєстрації фізичних осіб, а також інформації органів виконавчої влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України "Про захист персональних даних".

У разі якщо інформація про особу вноситься до Реєстру вперше, проводиться ідентифікація особи, після завершення якої автоматично формується унікальний номер запису в Реєстрі та фіксуються час, дата та відомості про особу, яка оформила заяву-анкету (в електронній формі). Унікальний номер запису в Реєстрі є незмінним (абзац другий частини першої статті 10 Закону №5492-VI).

За змістом частини першої статті 13 Закону №5492-VI документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (надалі по тексту також - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, і документи, які посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус.

Одними із документів Реєстру, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, зазначено паспорт громадянина України та паспорт громадянина України для виїзду за кордон (підпункти "а", "б" пункту 1 частини першої статті 13 Закону №5492-VI).

Відповідно до частини третьої статті 13 коментованого Закону паспорт громадянина України і паспорт громадянина України для виїзду за кордон, серед іншого, містить безконтактний електронний носій.

Приписами частин 1, 2, 4, 5 статті 14 Закону №5492-VI визначено, що форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета.

Згідно з частинами першою, другою статті 21 Закону №5492-VI паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Паспорт громадянина України для виїзду за кордон виготовляється у формі книжечки, правий форзац якої містить безконтактний електронний носій, та складається з м`якої обкладинки, 32 сторінок та сторінки даних (частина четверта статті 22 Закону №5492-VI).

Як з`ясовано судом при розгляді справи, ОСОБА_1 23.01.2015 Косівським районним відділом ДМС України в Івано-Франківській області видано паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії та номером НОМЕР_4 , строком дії до 23.01.2025, та присвоєно УНЗР НОМЕР_1 (а.с.43).

Відтак, з метою отримання адміністративної послуги з питань оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон вона вже надала згоду на обробку персональних даних і ОСОБА_1 було присвоєно унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі. Дану обставину в ході розгляду адміністративної справи позивач не заперечувала.

Повертаючись до правового регулювання спірних правовідносин, в силу вимог положень статті 10 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус", у разі якщо інформація про особу вноситься до Реєстру вперше, проводиться ідентифікація особи, після завершення якої автоматично формується унікальний номер запису в Реєстрі та фіксуються час, дата та відомості про особу, яка оформила заяву-анкету (в електронній формі). Унікальний номер запису в Реєстрі є незмінним.

Таким чином, суд вважає безпідставним посилання позивача на небажання останньої присвоєння їй унікального номеру запису в Реєстрі, як на правомірну підставу її відмови у отриманні паспорта у вигляді ID -картку, оскільки даний номер є незмінним та вже присвоєний ОСОБА_1 при оформленні паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Одночасно, як вбачається з наявної в матеріалах справи, при зверненні до відповідача (в січня 2015 року) із заявою про видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон, який містить безконтактний електронний носій, у позивача був дійсним раніше виданий паспорт громадянина України серія НОМЕР_2 (виданий 13 січня 2015 року).

З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що використання позивачем паспорта громадянина України для виїзду за кордон при виготовленні якого ОСОБА_1 було надано згоду на обробку персональних даних та присвоєно унікальний номер запису в Реєстрі, який є єдиним та присвоюватись повторно не буде, свідчить, що отримання паспорта громадянина України у вигляді ID -картки жодним чином не порушує права позивача та в будь-якому разі не є втручанням у її приватне життя.

Крім того суд звертає увагу на те, що на виконання положень частини другої статті 15 та абзацу другого частини другої статті 21 Закону №5492-VI Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №302, якою затвердив: зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм згідно з додатками 1 і 2; зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, згідно з додатками 3 і 4; Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України.

Відповідно до пункту 2 Постанови №302 із застосуванням засобів Реєстру запроваджено:

- з 1 січня 2016 року оформлення і видачу паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог пункту 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-XII;

- з 1 листопада 2016 року оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, зразок бланка якого затверджено цією постановою, громадянам України відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого цією постановою.

Пунктом 3 вищевказаної Постанови встановлено, що Державна міграційна служба до законодавчого врегулювання питання завершення оформлення та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року здійснює оформлення та видачу таких паспортів у порядку, встановленому Міністерством внутрішніх справ, громадянам України, щодо яких прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання Державної міграційної служби оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року.

Судом встановлено, що при зверненні до відповідача після спливу місячного терміну після досягнення 25-річного віку за вклеюванням до паспорта зразка 1994 року нової фотокартки ОСОБА_1 жодного судового рішення не надала.

Одночасно, згідно підпунктами 3, 5, 6, 8 Постанови Верховної Ради України "Про затвердження положень про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон" №2503-XII від 26.06.1992, бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.

Згідно підпункту 6 пункту 6 Порядку №302, якщо особа досягла 25- чи 45-річного віку та не звернулася в установленому законодавством порядку не пізніше як через місяць після досягнення відповідного віку для вклеювання до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток, здійснюється обмін паспорта.

Разом з тим, пунктом 16 Положення про паспорт №2503-ХІІ визначено вичерпний перелік підстав обміну паспорта, а саме - зміни (переміни) прізвища, імені або по батькові; встановлення розбіжностей у записах; непридатності для користування, серед яких відсутня така підстава як звернення за вклеюванням до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток після спливу місячного терміну після досягнення відповідного віку.

Положення про паспорт № НОМЕР_5 не містить вимоги обміну паспорта у разі звернення за вклеюванням до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток після спливу місячного терміну після досягнення відповідного віку.

Одночасно, суд дійшов висновку, що хоча і норми чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства України і містять суперечності щодо підстав обміну паспорта, проте при визначенні нормативно-правового акту, який підлягає застосуванню у разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим самим нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності.

В контексті вказаного варто покликатися на практику Восьмого апеляційного адміністративного суду щодо застосування до подібних правовідносин норм матеріального права, визначену у постанові від 06.10.2020 у справі №300/444/20, в якій наголошено на тому, що "використання позивачем паспорта громадянина України для виїзду за кордон, при виготовленні якого було надано згоду на обробку персональних даних та присвоєно унікальний номер запису в Реєстрі, який є єдиним та присвоюватись повторно не буде, свідчить, що отримання паспорта громадянина України у вигляді ІD-картки жодним чином не порушує права позивача та в будь-якому випадку не є втручанням у її приватне і сімейне життя" (http://reestr.court.gov.ua/Review/92201294).

У випадку який досліджується судом слід погодитися із доводами відповідач про відсутність підстав на застосування висновків, сформованих Верховним Судом у зразковій справі №806/3265/17 (Пз/9901/2/18) в постанові від 19.09.2018, з огляду на те, що у цій справі відсутні ознаки відповідної типової справи, зокрема, позивач не посилається в заяві від 18.02.2021 та позові на релігійні переконання.

Зважаючи на правове визначення першого речення частини 1 статті 9 КАС України, реєструючи 24.05.2021 в суді письмове пояснення із дорученням довідки від 10.05.2021 релігійної громади парафії на честь Преподобного Симеона Буковинської єпархії, якими ОСОБА_1 доводить до відома суду про ненадання згоди на обробку своїх персональних даних у зв`язку із власними релігійними переконаннями, позивач в порушення частини 1 статті 47 і частин 2, статті 262 КАС України фактично змінила (доповнила) підстави позову.

Беручи до уваги дату постановлення ухвали про відкриття провадження у справі (13.04.2021), суд, в силу коментованих норм процесуального закону (після спливу тридцяти днів), не може прийняти таку зміну підстав позову.

Більше того, релігійні переконання позивача не були мотивами відмови у наданні згоди на збір і обробку персональних даних при зверненні в лютому 2021 року до Управління, що передувало поданню адміністративного позову.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач у поданій до відповідача заяві від 18.02.2021 щодо вклеювання паспорта нової фотокарки не посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 19 вересня 2018 року в зразковій адміністративній справі № 806/3265/17.

Так, Велика Палата Верховного Суду при розгляді зразкової справи № 806/3265/17 (Пз/9901/2/18) визначила такі ознаки типової справи:

а) позивач - фізична особа, якій територіальним органом ДМС України відмовлено у видачі паспорту у формі книжечки, у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ;

б) відповідач - територіальні органи ДМС України;

в) предмет спору - вимоги щодо неправомірної відмови відповідача у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних та зобов`язання відповідача видати позивачеві паспорт у формі книжечки, у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.09.2018:

- визнала протиправною відмову Коростенського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області у видачі особа паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ; зобов`язала Коростенський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області оформити та видати особа паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України №2503-ХІІ;

- мотивувала своє рішення тим, що норми Закону №5492-VI, на відміну від норм Положення №2503-XII (що теж діяло на момент виникнення спірних правовідносин), не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було "встановлене законом") не було "необхідним у демократичному суспільстві" у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення статті 8 Конвенції;

- вказала, що позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді НОМЕР_6 - картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

Суд поділяє такий підхід, однак вважає також переконливими доводи, викладені в окремій думці суддів Великої Палати Верховного Суду Антонюк Н.О. та Прокопенко О.Б. (http://www.reestr.court.gov.ua/Review/77068299). Суд також переконаний, що громадянин України, станом на час виникнення спірних правовідносин у даній справі, в принципі не наділений "правом на отримання паспорта у формі книжечки" чи альтернативно в будь-якій іншій формі, а натомість при досягнення певного віку зобов`язаний отримати паспорт громадянина України у визначеній державою формі. Підходи держави щодо законодавчого наділення територіальних підрозділів ДМС повноваженнями щодо обробки персональної даних громадян, що передує видачі паспорта як документа, який забезпечує можливість ідентифікації/посвідчення особи громадянина України, суд вважає цілком пропорційними до мети надання таких повноважень; визначення Законом №5492-VI видів "чутливих" персональних даних, які заборонено обробляти або які потребують згоди особи на їх обробку, на думку суду, є достатнім запобіжником для уникнення ситуації, в якій на особу може бути покладено особистий надмірний тягар.

Проте суд, проаналізувавши подальші рішення Уряду (постанова Кабінету Міністрів України №398 від 03.04.2019, Тимчасовий порядок оформлення і видачі паспорта громадянина України, затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.06.2019), дійшов висновку про недоцільність відступлення від згаданих висновків Верховного Суду в зразковій справі №806/3265/17 (Пз/9901/2/18) за певних умов.

Однак в спірному випадку постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 в зразковій справі №806/3265/17 ухвалена за інших умов, оскільки стосується правовідносин, які є відмінними від правовідносин у цій адміністративній справі.

Висновки Великої Палати Верховного Суду у зразковій адміністративній справі №806/3265/17 належить застосовувати в адміністративних справах щодо звернення осіб до суду з позовом до територіальних органів ДМС України з вимогами видати вперше паспорта громадянина України у формі книжечки, у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ.

Разом з тим, у вказаній адміністративній справі спірні правовідносини виникли у зв`язку з відмовою відповідача здійснити за заявою позивача вклеювання фотокартки у паспорт громадянина України у формі книжечки зразка 1994 року у зв`язку із досягненням 25-ти років.

Таким чином, вказана адміністративна справа не має ознак типової справи №806/3265/17, а тому висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 19 вересня 2018 року у зразковій справі № 806/3265/17, не можуть бути застосовані в цій адміністративній справі.

Оцінюючи аргументи позивача щодо його права як громадянина України на продовження дії паспорта у вигляді книжечки 1994 року після досягнення 25-ти років без безконтактного електронного носія персональних даних (ІD-картки) та позбавлення її можливості подальшого використання паспорта зразка 1994 року, то суд керується такими міркуваннями.

Конституція України в Розділі ІІ "Права, свободи та обов`язки людини і громадянина" передбачає низку прав особи, серед яких:

- на свободу світогляду і віросповідання (стаття 35);

- направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (стаття 40);

- знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (стаття 32);

- право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55).

Водночас ані Конституція України, ані закони України не передбачають права громадянина України на "отримання документів" чи права на "отримання документів певної форми".

Відповідно до положень статті 21 Закону №5492-VI отримання паспорта громадянина України є обов`язком (а не правом) кожного громадянина України, який досяг чотирнадцятирічного віку.

Щодо аргументів позивача про те, що вона не надала відповідачу дозволу на обробку її персональних даних та відмовилася від користування будь-якими біометричними документами, які містять інформацію, для зчитування якої необхідні додаткові пристрої, а також від внесення даних щодо неї до Єдиного державного демографічного реєстру та від зняття біометричної інформації, а тому дії відповідача щодо відмови у вклеюванні нової фотокартки до паспорта громадянина України у формі книжечки, є порушенням конституційних прав позивача на проживання та ідентифікацію відповідно до паспорта громадянина України зразка 1994 року, тобто права на повагу до приватного життя, то суд зауважує таке.

Правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, як зазначено вище по тексту судового рішення, регулює Закон України "Про захист персональних даних"; цей закон спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних. Відповідно до статті 11 цього Закону підставами для обробки персональних даних є як згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних, так і дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень чи необхідність виконання ним обов`язку, який передбачений законом. Обробка територіальними підрозділами ДМС персональних даних заявника, що передує видачі цій особі паспорта громадянина України, а також ведення Реєстру є обробкою персональних даних на підставі закону (в цьому випадку Закону №5492-VI) на виконання покладених законом обов`язків, а отже не потребує згоди суб`єкта персональних даних.

Закон №5492-VI визначає види інформації про особу (персональних даних), яка:

- вноситься до Реєстру "по замовчуванню", оскільки необхідна державі для ідентифікації своїх громадян;

- вноситься до Реєстру за згодою особи (наприклад, відцифровані відбитки пальців рук особи);

- не вноситься до Реєстру (обробка та внесення якої заборонена): про етнічне походження, расу, політичні, релігійні чи інші переконання, звинувачення у скоєнні злочину або засудження до кримінального покарання, а також дані щодо здоров`я або статевого життя.

Суд вважає, що технічний прогрес та швидка зміна суспільних відносин за останні десятиліття, що зумовили запровадження державою електронних баз даних у формі електронних реєстрів (на зміну паперовим картотекам), а також запровадження в 2012 році нових форм документів для ідентифікації особи (зокрема, й паспорта громадянина України у формі ІD-картки на заміну паперової книжечки) не впливає на гарантовані Конституцією України права особи і не перешкоджає виконанню нею свого обов`язку отримати паспорт громадянина України.

Тимчасова наявність в Державі можливості отримати паспорт в паперовій формі зразка 1994 для представників окремої суспільної групи, яка має побоювання, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду їх приватному життю, за умови отримання особою паспорта громадянина України для виїзду закордон, обробки при цьому біометричних даних у такому документі та внесенням її персональних даних до ЄДДР, не може розцінюватися як альтернатива вибору і безумовної підстави для відмови в отриманні паспорту у формі ID-картки.

Суд в котре наголошує на тому, що відповідно до положень статті 10 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" у разі якщо інформація про особу вноситься до Реєстру вперше, проводиться ідентифікація особи, після завершення якої автоматично формується унікальний номер запису в Реєстрі та фіксуються час, дата та відомості про особу, яка оформила заяву-анкету (в електронній формі). Унікальний номер запису в Реєстрі є незмінним.

Обставина отримання ОСОБА_1 паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії та номером НОМЕР_4 , строком дії до 23.01.2025, свідчать про її згоду на внесення інформації до ЄДДР та надання згоди на отримання відцифрованого образу обличчя, відцифрованого підпису, та відцифрованих відбитків пальців рук (а.с.43). Отже, оформлення позивачем паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії та номером НОМЕР_4 , виданого 23.01.2015, при виготовленні якого нею було надано згоду на обробку персональних даних та присвоєно унікальний номер запису в ЄДДР (УНЗР 022), який є єдиним та не буде повторно присвоюватись, свідчить, що отримання нового паспорта громадянина України у вигляді ID-картки, жодним чином не порушить права позивача на повагу до її приватного життя. Натомість з огляду на інформацію з відкритих джерел щодо швидкого розвитку процесу діджиталізації державного та суспільного життя ( ІНФОРМАЦІЯ_3 -p.; https://www.president.gov.ua/news/prezident-ukrayina-robit-pershij-krok-do-elektronnoyi-demokr-68485; https://www.pravda.com.ua/news/2021/05/17/7293776/; https://mon.gov.ua/ua/news/cifrova-transformaciya-osviti-i-nauki-ye-odniyeyu-z-klyuchovih-cilej-mon-na-2021-rik-sergij-shkarlet; https://www.dw.com/uk/діджиталізація/t-47168398), ідентифікація особи позивача на підставі паспорта громадянина України у формі ID-картки лише сприятиме "якості" приватного життя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, в спірному випадку, відмова Держави в особі відповідача у вклеюванні фотокартки до паспорта громадянина України у формі книжечки по досягненні 25-ти років не є втручанням Держави в право позивача на повагу до її приватного життя.

З урахуванням встановленого судом вище обставин та позиції суду щодо аргументів позивача про порушення її прав діями відповідача, суд дійшов висновку про те, що відповідач не допустив протиправних дій щодо ОСОБА_1 .

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення, суд робить висновок про не обґрунтованість адміністративного позову, а позовні вимоги такими, що не підлягають до задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, зважаючи на висновок суду про необґрунтованість адміністративного позову в силу вимог статті 139 КАС України не підлягає стягненню із відповідача суб`єкта владних повноважень судового збору.

Сторонами не подано до суду будь-яких доказів про понесені ними судові витрати при розгляду даної справи, відтак у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу таких витрат.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається через Івано-Франківський окружний адміністративний суд або безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 (паспорт серія НОМЕР_2 ), с. Хороцеве, Верховинський район, Івано-Франківська область, 78714;

відповідач - Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код юридичної особи 37794486), вул. Академіка Гнатюка, 29, м. Івано-Франківськ, 76010) в особі Верховинського районного відділу управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківської області (вул. Незалежності, 4 а, смт. Верховина, Верховинський район, Івано-Франківська область, 78700).

Суддя /підпис/ Чуприна О.В.