Справа № 420/470/21
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2021-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/470/21

Категорія: 113030000 Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А.

Місце ухвалення: м. Одеса

Дата складання повного тексту: 17.03.2021 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

при секретарі Сузанській І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної міграційної служби (далі ДМС) України, в якому позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 04 грудня 2020 року №455-20, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ДМС України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що оскаржуване рішення є протиправним з огляду на той факт, що існує ризик переслідувань позивача та членів її родини, за ознаками їх належності до соціальної групи особи, що вважаються прихильниками західного образу життя.

Зважаючи на те, що позивач з родиною вже тривалий час перебувають за кордонами Афганістану, зокрема в Україні, у випадку повернення до країни походження вони можуть стати жертвою переслідувань і зі сторони державних органів, і зі сторони неурядових суб`єктів.

При цьому інформація по країні походження підтверджує обґрунтованість побоювань позивача повертатися до країни громадянської належності через нестабільну ситуацію в сфері безпеки через внутрішній збройний конфлікт на території Афганістану

Заява позивача відповідає критеріям для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак ДМС України при прийнятті оскаржуваного рішення зазначені обставини до уваги не прийняла, у зв`язку з чим рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що перевіркою ДМС України підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон №3671-VI), які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування на території України та подальшого документування.

Відповідач зазначає, що з матеріалів особової справи спостерігається, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в нього ознак, передбачених п.п.1, 13 ст. 1 Закону №3671-VI. Так, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації.

Також, причини її виїзду за межі країни громадянської належності жодним чином не пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Додатково, позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

Позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факти добровільного та безперешкодного отримання нею паспорта, візи, легального перетину кордону Афганістану. Що вказує на те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує її права як громадянина, шукач захисту користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняла захист від країни своєї громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем.

Таким чином, елемент неможливості повернення заявниці до країни громадянської належності не приймається ДМС України. За матеріалами особової справи встановлено, що проживаючи на Батьківщині позивач не зазнавала жодних труднощів, а її виїзд зумовлений лише пошуками кращого життя та бажанням проживати з рідними. Позивач не змогла пояснити, яка саме небезпека може очікувати її у випадку повернення на Батьківщину, а отримані пояснення містять об`єктивні протиріччя.

Також співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності заяви вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI. З`ясовано, що позивача або членів її родини ніколи не переслідували на Батьківщині за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або наявності певних політичних переконань.

Безпідставним є посилання позивача на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Афганістану, з огляду на наступне.

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Враховуючи необґрунтованість історії переслідування позивача та проаналізовану ІКП, якою підтверджена відсутність існування серйозних ризиків життю або здоровлю особи в країні громадянської належності, вбачається, що позивач має усі можливості для повернення до регіону постійного проживання.

Встановлено, що за допомогою міжнародної спільноти була розпочата програма стабілізації на Батьківщині, низка європейських країн, зокрема Швеція та Нідерланди вважають ситуацію в Афганістані цілком безпечною для добровільного повернення шукачів захисту, в яких відсутні обґрунтовані побоювання зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п.13 ч.1 ст. 1 Закону №3671-VI, через відсутність доведених фактів її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

За матеріалами особової справи не встановлено будь-яких елементів неможливості позивача захисту до Афганістану, яка, відповідно до власних пояснень, до виїзду постійно проживала у м. Кабул, де наразі проживає її рідний брат. В ході розгляду заяви, позивачем не була повідомлена інформація стосовно можливих переслідувань її рідних. Зазначене свідчить про наявність у позивача традиційних засобів підтримки з боку родичів на території країни громадянської належності.

ДМС України встановлено, що ситуація безпеки у більшості регіонів Афганістану залишається задовільною, що підтверджується ІКП, відповідно до якої, міжнародна спільнота взяла на себе зобов`язання щодо підтримки безпеки в країні, в тому числі шляхом навчання афганської армії.

Беручи до уваги вищенаведене, відповідач вважає, що рішення ДМС України від 04 грудня 2020 року №455-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 березня 2021 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ДМС України (вул. Володимирівська, 9, м. Київ, 01001, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції було допущено порушення вимоги ч.3 ст. 78 КАС України, якою на позивача не покладено обов`язок доказування обставин, які є загальновідомими. Інформація по країні походження є загальнодоступною, міститься, зокрема в Керівництві Управління Верховного Комісару ООН у справах біженців з оцінки потреби в міжнародному захисті осіб, що шукають притулок з Афганістану, від 30 серпня 2018 року. Ситуація в Афганістані характеризується як ситуація загальнопоширеного насильства. Інформація по країні походження підтверджує обґрунтованість побоювань позивача повертатися до країні громадянської належності через нестабільну ситуацію в сфері безпеки через внутрішній збройний конфлікт на території Афганістану.

У відзиві ДМС України на апеляційну скаргу вказується, що вона є безпідставною та такою, що не спростовує висновків суду першої інстанції, а рішення суду першої інстанції є таким, що прийняте з урахуванням всіх обставин справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стать жіноча, громадянин Афганістану, місце народження м. Кабул (Афганістан), за національністю таджик, віросповідання мусульманин-суніт, рідна мова дарі.

Позивач виїхала з Афганістану 05 жовтня 2017 року авіарейсом Кабул (Афганістан) - Дубаї (ОАЕ) - Баку (Азербайджан) - Москва (РФ) на підставі паспортного документу серії 00440765 та оформленої візи до Російської Федерації.

З Росії позивач вибула у грудні 2019 року разом з чоловіком та двома синами. Державний кордон перетнули 25 грудня 2019 року нелегально, поза пунктом пропуску.

13 січня 2020 року позивач звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області №10 від 16 січня 2020 року здійснено оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

02 листопада 2020 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області відносно громадянки Афганістану ОСОБА_1 складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ДМС України 04 грудня 2020 року прийнято рішення №455-20, яким громадянці Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому зазначено, що умови передбачені п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону №3671-VI стосовно заявника відсутні.

23 грудня 2020 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області винесено повідомлення №281 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Азізі ОСОБА_2 повідомлено, що відповідно до ст. 6 Закону №3671-VI позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст. 1 зазначеного Закону, а саме у зв`язку з наступним:

- подана історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту;

- отримана інформація щодо причин виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за особовою справою.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність підтвердження реальних погроз та переслідувань позивача, відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, тільки за наявності яких особі може бути надано статус біженця, проте в даному випадку вказані підстави відсутні, позивачем не доведені твердження щодо реального переслідування.

Аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину звернення позивача з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки під час перебування в країні громадянської належності та перебуваючи поза її межами вона не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст. 1 Закону №3671-VI, а саме у неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що до потрапляння на територію України на території Російської Федерації позивач перебувала протягом 2 років та 2 місяців. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що Російська Федерація підпадає під визначення третьої безпечної країни.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, п.п.1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року, п.1 ч.1 ст. 1 Закону №3671-VI під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч.1 ст. 1 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ч.6 ст. 8 Закону №3671-VI рішення (наказ) про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно ч.7 ст. 7 Закону №3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.п.45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до п.195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Аналіз наведених правових норм у розділі IV цієї постанови дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

При цьому заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Обґрунтовуючи наявність підстав для надання статусу біженця, позивач зазначала про те, що не може повернутись до Афганістану через побоювання стати жертвою переслідувань. Позивач вважає, що у випадку повернення на Батьківщину її життя може опинитися в небезпеці.

Позивач зазначила, що паспортний документ для виїзду за кордон отримала у 2015 році, її виїзд з Афганістану відбувся лише у 2017 році так як нестабільність країни громадянської належності має циклічний характер.

Зі слів позивача, ніхто з членів її родини не постраждав внаслідок військових дій на Батьківщині. Перебуваючи на Батьківщині, близькі родичі позивача були забезпечені роботою, старший син працював на СТО, середній - підробляв на будівництві, родина проживала у власному будинку, всі мали змогу звертатися до медичних закладів та державних установ, отримувати адміністративні послуги та реалізовувати інші права людини (арк.3 протоколу співбесіди від 10 червня 2020 року).

Особисто позивач будь-яких труднощів на території Афганістану ніколи не зазнавала, ніхто з родини переслідувань не зазнавав, з представниками терористичних угруповань ніколи не контактували.

Також, за час перебування на Батьківщині ані у позивача, ані у її близьких родичів не виникало проблем при пересуванні територією Афганістану та виїздом за його межі.

За таких обставин справи, колегія суддів вважає, що позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувалася, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються.

Враховуючи наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань у країні походження не є обґрунтованими, за відсутності фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними, також в матеріалах справи відсутні докази загрози життю позивача, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, з огляду на встановлені обставини.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем було з`ясовано, що двоє синів позивача першими виїхали до Російської Федерації у 2016 році. У жовтні 2017 року вона разом з чоловіком прибули до Російської Федерації, всі разом проживали у найманому житлі м. Москва.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Згідно з п.22 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна:

- дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту;

- має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок;

- забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним;

- погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Російська Федерація дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (Російською Федерацією ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання), міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту (Постановою Верховної Ради Російської Федерації від 13 листопада 1992 року №3870-1 "Про приєднання Російської Федерації до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців" Конвенцію про статус біженців 1951 року і Протокол щодо статусу біженців 1967 року було приєднано до законодавства Російської Федерації).

Також, в Російській Федерації національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок (до чинного законодавства Російської Федерації належить Федеральний Закон Російської Федерації "Про біженців" від 19 лютого 1993 року №4528-1) яким, окрім іншого, визначено порядок забезпечення особі ефективного захисту.

Отже, позивач до моменту звернення до відповідача з заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прибула в Україну з Афганістану транзитом через третю безпечну країну, в якій перебувала більше двох років перебувала на території України.

Доводи апелянта про те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Афганістану колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04 березня 2019 року у справі №815/2505/17, від 06 березня 2019 року у справі № 826/14576/16, від 01 липня 2020 року у справі №420/3057/19.

З огляду на викладене, відповідач, приймаючи оскаржуване рішення відносно позивача, належним чином дослідив, який рівень небезпеки для позивача існував на момент залишення нею країни походження, в тому числі, з урахуванням країни походження позивача та проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід.

За таких обставин, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог

Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судові витрати у справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 02 липня 2021 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.