Справа № 352/3136/13-а
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2021-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 рокуЛьвівСправа № 352/3136/13-а пров. № А/857/6491/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П..,

Кухтея Р.В.,

секретаря судового засідання Максим Х.Б.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області (головуючий суддя Пастернак І.А.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Івано-Франківську 09 лютого 2021 року, повне судове рішення складено 18 лютого 2021 року, у справі №352/3136/13-а за позовом першого заступника прокурора Івано-Франківської області, Фермерського господарства «Нива» до Угринівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 про скасування рішень,

В С Т А Н О В И В:

29 липня 2008 року Перший заступник прокурора Івано-Франківської області та Голова Фермерського господарства «Нива» звернулися в суд з позовом до Угринівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 , просили визнати незаконним рішення 10-ої сесії п`ятого демократичного скликання Угринівської сільської ради Тисменицького району від 20.07.2007 «Про розгляд протесту прокурора №651 від 12.06.2007 на рішення ХVІ сесії ІV скликання Угринівської сільської ради Тисменицького району «Про виділення земельних ділянок від 26.05.2005», визнати нечинними та скасувати рішення сільської ради від 22.05.2005, 26.05.2007, 20.07.2007.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 29.03.2019 прийнято відмову першого заступника прокурора Івано-Франківської області від позову до Угринівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області про визнання незаконним рішення 10-ої сесії п`ятого демократичного скликання Угринівської сільської ради Тисменицького району від 20.07.2007 «Про розгляд протесту прокурора №651 від 12.06.2007 на рішення ХVІ сесії ІV скликання Угринівської сільської ради Тисменицького району «Про виділення земельних ділянок» від 26.05.2005». Провадження в справі за позовом першого заступника прокурора Івано-Франківської області, Фермерського господарства «Нива» до Угринівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , в частині позовних вимог першого заступника прокурора Івано-Франківської області до Угринівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області про визнання незаконним рішення 10-ої сесії п`ятого демократичного скликання Угринівської сільської ради Тисменицького району від 20.07.2007 закрито, продовжено розгляд справи за позовом Фермерського господарства «Нива» до Угринівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 (т.3 а.с.229-230).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 13.06.2019 закрито провадження в справі за позовом Фермерського господарства «Нива» до Угринівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , в частині позовної вимоги про визнання нечинним та скасування рішення Угринівської сільської ради від 22.02.2005 «Про відміну рішення», вирішено провести розгляд справи за позовом Фермерського господарства «Нива» до Угринівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання нечинним та скасування рішення від 26.05.2005 «Про виділення земельних ділянок» та рішення від 20.07.2007 «Про розгляд протесту прокурора №651 від 12.06.2007 року на рішення сесії Угринівської сільської ради Тисменицького району «Про виділення земельних ділянок від 26.05.2005»» (т.4 а.с.3-4).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 лютого 2021 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що цільове призначення земельної ділянки площею 13,6 га на масиві «За Малинівкою» є сільськогосподарське. Суд першої інстанції вказав, що будь-якого рішення щодо зміни цільового призначення земельної ділянки площею 1,6 га на масиві «За Малинівкою» Угринівською сільською радою не приймалося.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 лютого 2021 року та закрити адміністративну справу, залишити без розгляду позовну заяву. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що по справі прийняті судові рішення, які безпосередньо стосуються прав та обов`язків третіх осіб, які не були заучені в справі. Скаржник зазначає, що в позові вказано обставини невідомого рішення сесії від 12.06.2008. Скаржник вказує, що наявна постанова Тисменицького районного суду від 03.10.2007 у справі №2-а-42/2007, яке набрало законної сили 21.01.2008. Вказує, що рішення Угринівської сільської ради від 26.05.2005 та 20.07.2007 вже були відмінені на сесії Угринівської сільської ради 16.12.2010, тобто є нечинними. Вважає, що висновки суду першої інстанції суперечать фактичним обставинам справи.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що апеляційну скаргу підтримує, вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Фермерське господарство «Нива» подало відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що в апеляційній скарзі не наведено достатніх обґрунтувань та не подано підтверджуючих доказів, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції порушено права та законні інтереси скаржника, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Від скаржника надійшла заява про розгляд справи без його участі, інші учасники справи в судове засідання не з`явились, явку повноважних представників не забезпечили, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до положень статті 229 та 230 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, секретарем забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2021, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням секретарем судового засідання до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотання позивача про закриття провадження у справі, оскільки право на судовий захист, гарантоване Конституцією України, закріплене ст.5 КАС України, має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів, тобто якщо ця особа є учасником відповідних публічно-правових відносин, спір в яких переданий на вирішення адміністративного суду, і в цих відносинах певним чином були порушені, не визнані або оспорені права цієї особи, тоді як скаржник є в списку осіб, яким оскаржуваним рішенням Угринівської сільської ради від 20.07.2007 надано дозвіл на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок на масиві «За Малинівкою».

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 28.03.2002 за рішенням Угринівської сільської ради ФГ «Нива» отримало 13,6 га земельної ділянки у довгострокове користування, вирішено укласти договір оренди на вказану земельну ділянку (т.1 а.с.49).

Рішенням від 22 лютого 2005 року Угринівська сільська рада відмінила своє рішення від 28.03.2002 про надання у довгострокове користування ФГ «Нива» земельної ділянки площею 13.6 га,, земельну ділянку площею 13,6 га переведено у землі запасу Угринівської сільської ради (т.1 а.с.35).

Рішенням від 26 травня 2005 року Угринівська сільська рада вирішила виділити та передати у власність 93-ом громадянам та жителям с. Угринів земельні ділянки на масиві «За Малинівкою» згідно з списком, які в загальному складають 13,6 га (т.1 а.с.36-38).

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 12.04.2007 заборонено Угринівській сільській раді вчиняти будь-які дії та приймати будь-які рішення стосовно земельної ділянки площею 13,6 га, яка відповідно до рішення Угринівської ради від 28.03.2002 надана у довгострокове користування фермерському господарству «Нива» (т.3 а.с.67).

За результатами розгляду протесту прокурора Тисменицього району Івано-Франківської області №651 від 12.06.2007 Угринівська сільська рада рішенням від 20 липня 2007 року задовольнила частково протест та виклала рішення Угринівської сільської ради від 26.05.2005 у новій редакції, не змінюючи його суті в цілому, надавши дозвіл на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок 37-м жителям с. Угринів на масиві за «Малинівкою» із загальної площі земельної ділянки 13,6 га (т.1 а.с.39-40).

Вважаючи вказані рішення протиправними, такими, що підлягають скасуванню, Фермерське господарство «Нива» звернулось із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України «Про місцеве самоврядування» від 21.05.1997 № 280/97-ВР, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі Закон №280/97-ВР) відповідно до частини 1 статті 2 якого місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання (стаття 25 Закону №280/97-ВР)

Згідно з пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону №280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Статтею 12 Земельного кодексу України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі ЗК України) встановлено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 1 квітня 2010 року №10-рп/2010 (справа №1-6/2010) положення зазначених пунктів статті 12 Земельного кодексу України у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб`єкти владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 116 ЗК України юридичні особи набувають права користування земельними ділянками із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради надають земельні ділянки у постійне користування юридичним особам із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок (частина 1 статті 123 ЗК України).

Згідно з частиною 1 статті 59 Закону №280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 у справі №1-9/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вказав на те, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

При цьому, звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, як і право на оскарження в суді рішень органів місцевого самоврядування гарантується безпосередньо на підставі Конституції України кожному.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 у справі №1-29/2011 зазначено, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Таким чином, враховуючи тлумачення Конституційного Суду України та положення Закону №280/97-ВР рішення органу місцевого самоврядування в судовому порядку може бути скасовано з мотивів його невідповідності вимогам Конституції України чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень незалежно від ненормативного характеру таких рішень.

Водночас, Конституційний Суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами. Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що Рішенням Угринівської сільської ради від 16.12.2010 відмінено рішення ХV-ої сесії від 22.02.2005, XVI-ої сесії ІV скликання від 26.05.2005 та XI-ої сесії від 20.07.2007 V скликання Угринівської сільської ради про виділення земельних ділянок для будівництва обслуговування житлових будинків на масиві «за Малинівкою» (т.2 а.с.153).

Рішенням Угринівської сільської ради від 16.12.2010 вирішено затвердити технічну документацію по земельно-кадастровій інвентаризації земельної ділянки для ведення фермерського господарства в урочищі «за Малинівкою» площею 13,8 га, та заключити договір оренди між Угринівської сільською радою та ФГ «Нива» терміном на 49 років з 3% від нормативної грошової оцінки (т.2 а.с.153 зворот).

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 12.10.2011 відмовлено в задоволенні позову прокурора Тисменицького району Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Управління Держкомзему в Тисменицькому районі до відповідачів Угринівської сільської ради та ФГ «Нива» про визнання недійсним рішення Угринівської сільської ради Тисменицького району від 16.12.2010, визнання недійсним договорів оренди земельних ділянок від 23.12.2010 та скасування їх державної реєстрації (т.2 а.с.243-244).

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 04.01.2012 у справі №5010/239/2011-Пз-16/10, встановлено, що 16.12.2010 затверджено технічну документацію по земельно-кадастровій інвентаризації земельної ділянки для ведення фермерського господарства в урочищі «За Малинівкою», та вирішено укласти договір оренди між Угринівською міською радою та ФГ «Нива». Також судом надано правову оцінку рішенню від 22.02.2005 та встановлено його протиправність (т.2 а.с.245-246).

12.03.2014 ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області у справі №352/3216/13-ц за позовом ОСОБА_2 до Угринівської сільської ради Тисменицького району, Фермерського господарства «Нива» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та скасування його реєстрації, встановлено, що оскільки рішення Угринівської сільської ради від 16.12.2010 прийнято на підставі рішення цієї ж сільської ради від 28.03.2002, яке у встановленому судовому порядку не скасоване, недійсним чи нечинним не визнавалось, то відсутні підстави для визнання незаконними договорів оренди земельних ділянок від 23.12.2010 (т.3, а.с.68-71).

Суд апеляційної інстанції зауважує, що вказані обставини не існували на час звернення із позовом до суду, а тому не можуть впливати на оцінку правомірності оскаржуваних рішень на час прийняття таких.

При цьому, цільове призначення земельної ділянки площею 13,6 га протягом всього періоду на масиві «За Малинівкою» - сільськогосподарське.

Згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Основою для визначення цільового призначення земельної ділянки є її належність до відповідної категорії земель і способу використання. Поділ земельного фонду країни на категорії встановлено ЗК України. Усі землі у межах України мають своє цільове використання, як це передбачено статтею 19 ЗК України, цільове використання земельних ділянок є одним із принципів земельного законодавства. Кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму.

Відповідно до частини 1 статті 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури або призначені для цих цілей.

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (пункт «б» частини 3 статті 22 ЗК України).

Згідно з положеннями статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам (пункт «а» частини 1 статті 21 ЗК України).

Отже, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки (частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами) сільськогосподарського призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню.

Як вбачається з оскаржуваних рішень, земельні ділянки виділено для будівництва та обслуговування житлових будинків, жодного рішення щодо зміни цільового призначення земельної ділянки площею 1,6 га на масиві «За Малинівкою» Угринівською сільською радою не приймалося.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У рішенні «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04) від 20 жовтня 2011 року суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення від 26.05.2005 «Про виділення земельних ділянок» та рішення від 20.07.2007 «Про розгляд протесту прокурора №651 від 12.06.2007 на рішення сесії Угринівської сільської ради Тисменицького району «Про виділення земельних ділянок від 26.05.2005»» прийняті з порушенням норм чинного законодавства, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття таких.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення стаття 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено мотиви протиправності рішень відповідача, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Водночас, суд апеляційної інстанції не може залишити поза увагою недотримання судом першої інстанції, встановлених нормами КАС України розумних строків розгляду справи.

Як це зазначено у практиці ЄСПЛ, судовий розгляд справи повинен відповідати вимозі «розумного строку» в розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Обґрунтованість тривалості провадження має оцінюватися з урахуванням конкретних обставин справи та з урахуванням критеріїв, викладених у прецедентній практиці Суду, зокрема, складності справи та поведінку заявника та відповідних органів. (п.41 рішення ЄСПЛ у справі «Зяя проти Польщі» (заява №45751/10)).

Суд апеляційної інстанції за наслідком апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції не знайшов обґрунтування затримки у розгляді даної справи з 28.11.2017 по 09.02.2021.

Керуючись статтями 230, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 лютого 2021 року у справі №352/3136/13-а без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
Р. В. Кухтей
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 05.07.2021 згідно з ч.3 ст.321 КАС України