Справа № 640/3157/19
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2021-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2021 року м. Київ № 640/3157/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до третя особа:Військової частини НОМЕР_1 Військової частини НОМЕР_2 Національне агентство з питань запобігання корупції
провизнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:

визнати бездіяльність та неналежну діяльність Військової частини НОМЕР_1 в частині своєчасного та повного забезпечення відшкодування фактичних витрат на відрядження неправомірними та незаконними;

стягнути з Військової частини НОМЕР_1 суми невідшкодованих позивачу витрат на відрядження у розмірі 8224,11 грн.;

визнати бездіяльність та неналежну діяльність відповідача в частині неоформлення відповідним наказом вимушеної затримки ОСОБА_1 у службовому відрядженні понад строки, вказані у посвідченні про відрядження від 18 грудня 2018 року № 1929 з незалежних обставин, а саме у зв`язку із хворобою;

зобов`язати відповідача вчинити необхідні дії щодо оформлення відповідним наказом вимушеної затримки у службовому відрядженні понад строки, вказані у посвідченні про відрядження від 18 грудня 2018 року № 1929 з незалежних від позивача обставин, а саме у зв`язку із хворобою;

стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача суму заподіяної моральної шкоди, яка дорівнює установленій сумі грошової допомоги на оздоровлення за 2019 рік 19 174,65 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 30 квітня 2020 року вищезазначені судові рішення скасовані, справу направлено на новий судовий розгляд.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.05.2020, справу №640/3157/19 передано судді Каракашьяну С.К.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.05.2020 прийнято справу до провадження судді Каракашьяна С.К., суд ухвалив здійснити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.07.2020 залучено до участі у справі в якості співвідповідача Військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.09.2020 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Національне агентство з питань запобігання корупції.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 з 01.08.1994 проходить військову службу в Збройних Силах України згідно з посвідченням офіцера серії НОМЕР_4 .

З 01.07.2013 набув чинності укладений між позивачем та Міністерством оборони України контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, укладений терміном на 7 років.

З 17.10.2017 позивач проходить службу на посаді старшого офіцера відділу комплектування офіцерами управління персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині).

Протягом проходження військової служби у в/ч НОМЕР_1 позивач перебував у наступних відрядженнях за межами дислокації м. Дніпро:

- згідно з наказом від 18.12.2017 №276 на підставі посвідчення про відрядження від 15.12.2017 №2227 позивач вибув у службове відрядження терміном на 4 доби та згідно з наказом від 21.12.2017 №279 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 56 грн. для оплати проїзду та 240 грн. добових.

- згідно з наказом від 15.01.2018 №10 на підставі посвідчення про відрядження від 12.01.2018 №53 позивач вибув у службове відрядження терміном на 2 доби та згідно з наказом від 16.01.2018 №11 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 56, 62 грн. для оплати проїзду та 120 грн. добових.

- згідно з наказом від 29.01.2018 №24 на підставі посвідчення про відрядження від 26.01.2018 №139 позивач вибув у службове відрядження терміном на 4 доби та згідно з наказом від 01.02.2018 №27 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 56, 62 грн. для оплати проїзду та 240 грн. добових.

- згідно з наказом від 09.02.2018 №34 на підставі посвідчення про відрядження від 09.02.2018 №213 позивач вибув у службове відрядження терміном на 2 доби та згідно з наказом від 10.02.2018 №35 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 120 грн. добових.

- згідно з наказом від 12.02.2018 №36 на підставі посвідчення про відрядження від 09.02.2018 №214 позивач вибув у службове відрядження терміном на 3 доби та згідно з наказом від 14.02.2018 №38 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 56, 62 грн. для оплати проїзду та 180 грн. добових.

- згідно з наказом від 28.02.2018 №49 на підставі посвідчення про відрядження від 27.02.2018 №357 та №357/1 позивач вибув у службове відрядження терміном на 3+3 доби та згідно з наказом від 07.03.2018 №56 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 56, 62 грн. для оплати проїзду та 360 грн. добових.

- згідно з наказом від 12.03.2018 №60 на підставі посвідчення про відрядження від 12.03.2018 №532 позивач вибув у службове відрядження терміном на 3 доби та згідно з наказом від 14.03.2018 №62 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 180 грн. добових.

- згідно з наказом від 29.05.2018 №124 на підставі посвідчення про відрядження від 26.05.2018 №827 позивач вибув у службове відрядження терміном на 4 доби та згідно з наказом від 01.06.2018 №127 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 240 грн. добових.

- згідно з наказом від 12.06.2018 №136 на підставі посвідчення про відрядження від 12.06.2018 №893 позивач вибув у службове відрядження терміном на 7 діб та згідно з наказом від 18.06.2018 №141 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 180 грн. добових.

- згідно з наказом від 18.06.2018 №141 на підставі посвідчення про відрядження від 18.06.2018 №913 позивач вибув у службове відрядження терміном на 3 доби та згідно з наказом від 20.06.2018 №143 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 70, 29 грн. для оплати проїзду та 180 грн. добових.

- згідно з наказом від 22.06.2018 №145 на підставі посвідчення про відрядження від 21.06.2018 №926 позивач вибув у службове відрядження терміном на 30 діб та згідно з наказом від 25.07.2018 №172 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 462, 66 грн. для оплати проїзду та 1800 грн. добових.

- згідно з наказом від 10.08.2018 №186 на підставі посвідчення про відрядження від 08.08.2018 №1145 позивач вибув у службове відрядження терміном на 5 діб та згідно з наказом від 14.08.2018 №189 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 298, 92 грн. для оплати проїзду та 300 грн. добових.

- згідно з наказом від 12.09.2018 №212 на підставі посвідчення про відрядження від 12.09.2018 №1344 позивач вибув у службове відрядження терміном на 3 доби та згідно з наказом від 14.09.2018 №214 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 180 грн. добових.

- згідно з наказом від 18.09.2018 №217 на підставі посвідчення про відрядження від 18.09.2018 №1377 позивач вибув у службове відрядження терміном на 3 доби та згідно з наказом від 20.09.2018 №219 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 180 грн. добових.

- згідно з наказом від 24.09.2018 №222 на підставі посвідчення про відрядження від 22.09.2018 №1395 позивач вибув у службове відрядження терміном на 3 доби та згідно з наказом від 26.09.2018 №225 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 388, 92 грн. для оплати проїзду та 180 грн. добових.

- згідно з наказом від 02.12.2018 №279 на підставі посвідчення про відрядження від 02.12.2018 №1785 позивач вибув у службове відрядження терміном на 3 доби та згідно з наказом від 04.12.2018 №281 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 358, 2 грн. для оплати проїзду та 180 грн. добових.

- згідно з наказом від 12.12.2018 №289 на підставі посвідчення про відрядження від 11.12.2018 №1886 позивач вибув у службове відрядження терміном на 3 доби та згідно з наказом від 14.12.2018 №291 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 377, 05 грн. для оплати проїзду та 180 грн. добових.

- згідно з наказом від 19.12.2018 №296 на підставі посвідчення про відрядження від 18.12.2018 №1929 позивач вибув у службове відрядження терміном на 3 доби та згідно з наказом від 01.02.2018 №27 прибув із службового відрядження. 21.12.2018 позивач доповів про те, що не мав можливості своєчасно вибути з пункту відрядження до місця проходження військової служби у зв`язку з хворобою згідно з рапортом від 21.12.2018 27.12.2018 р. після прибуття до в/ч НОМЕР_1 позивач доповів рапортом та надав документи щодо вимушеної затримки, що підтверджується копією рапорту від 27.12.2018. Фактично понесені витрати становили 459, 25 грн. для оплати проїзду та 480 грн. добових.

Таким чином, загальний розмір невідшкодованих добових витрат, на переконання позивача, становить 8 224, 11 грн.

На запит представника позивача Військовою частиною НОМЕР_1 надано відповідь від 24.01.2019 №25, згідно з якою станом на 23.01.2019 заборгованість з відшкодування витрат на відрядження становить 300 грн. та про відсутність авансових звітів та підтверджуючих документів.

Вважаючи бездіяльність щодо відшкодування понесених ним витрат на відрядження протиправною, позивач звернувся до суду з позовом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначається Положенням, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення).

Пунктами 145, 146 вказаного Положення передбачено випадки, коли військовослужбовці можуть бути направлені у відрядження самостійно або у складі військового підрозділу (команди) з метою, в тому числі, участі в засіданнях судів або прибуття за викликом органів досудового розслідування.

Військовослужбовці направляються у відрядження за рішенням командирів (начальників) військових частин або старших командирів (начальників), про що видається наказ командира (начальника) військової частини по стройовій частині.

Військовослужбовцям, які направляються у відрядження, видається посвідчення про відрядження встановленого зразка.

Військовослужбовці після прибуття до пункту відрядження зобов`язані в установлений строк з`явитися до посадової особи, в розпорядження якої вони відряджені, повідомити командування своєї військової частини про прибуття, стати в установленому порядку на облік і виконувати поставлені завдання.

Відповідно до п. 2 Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил, затвердженої наказом Міністерства оборони від 20 лютого 2017 року N 105 (далі Інструкція) відрядження - направлення військовослужбовців Збройних Сил України (далі - військовослужбовці) за наказом командира (начальника, керівника) на певний строк в іншу місцевість для виконання службових завдань поза місцем постійної (тимчасової) дислокації військової частини (підрозділу).

Положеннями п. 3 Інструкції, зокрема, передбачено, що рішення про направлення військовослужбовців у відрядження (за наявності бюджетних асигнувань) та відшкодування витрат на відрядження приймають у військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях - командир (начальник, керівник) військової частини (військового навчального закладу, військового підрозділу вищого навчального закладу, установи, організації). Рішення про направлення військовослужбовців у відрядження оформляється відповідним наказом, в якому зазначаються: пункт призначення; найменування військової частини (установи, організації), куди відряджається військовослужбовець; строк та терміни відрядження; мета відрядження. На підставі наказу про направлення у відрядження військовослужбовцям оформлюється у встановленому порядку посвідчення про відрядження.

Згідно з п. п. 4, 5 Інструкції № 105 строк відрядження визначається командиром (начальником, керівником), але не може перевищувати в межах України 30 календарних днів з урахуванням часу перебування в дорозі (крім випадків, коли інші строки відрядження визначаються законодавчими та іншими нормативно-правовими актами). Військовослужбовці для виконання службових завдань можуть направлятися у відрядження до Міністерства оборони України, Генерального штабу Збройних Сил України та інших органів військового управління строком не більше 5 днів, не враховуючи часу перебування в дорозі, за письмовим рішенням відповідного командира (начальника, керівника) вищого рівня. Зазначений строк може бути продовжено за письмовим рішенням відповідного командира (начальника, керівника) вищого рівня з обов`язковим повідомленням військової частини (установи, організації), яка направляла військовослужбовця у відрядження.

Згідно з п. 21 Інструкції військовослужбовцям, які направлені у відрядження у зв`язку з їх викликом до органів, що проводять досудове розслідування, прокуратури, суду або органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення, як свідків, потерпілих, законних представників потерпілих, експертів, спеціалістів, перекладачів, понятих, у межах строків і розмірів, передбачених цією Інструкцією, відшкодування витрат на відрядження здійснюється: до військової прокуратури у військовій частині за місцем проходження служби військовослужбовців за рахунок відповідних асигнувань за кошторисом Міністерства оборони України; до інших органів, що проводять досудове розслідування, прокуратури або суду у військовій частині за місцем проходження служби військовослужбовців за рахунок відповідних асигнувань за кошторисом Міністерства оборони України з подальшим відшкодуванням виплачених сум на вимогу військової частини органом, за викликом якого відряджався військовослужбовець.

Тобто, для визнання відрядження таким, що має на меті виконання службового завдання, пов`язаного з участі у судовому засіданні, відповідний судовий спір має стосуватися представництва інтересів місця проходження служби або ЗСУ в цілому.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що судові засідання, для участі в яких позивач був відряджений, були по адміністративних справах, ініційованих ним проти в/ч НОМЕР_1 та інших державних органів або посадових осіб.

Зокрема, по справі №826/10651/17 Окружним адміністративним судом м. Києва відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель в особі т.в.о. начальника управління ОСОБА_2 третя особа Національне агентство з питань запобігання корупції про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії (судові засідання 23.10.2018 р. та 20.12.2018 р.)

По справі №826/14797/17 Окружним адміністративним судом м. Києва відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до Національного університету оборони України ім. І.Черняховського та Міністерства оборони України про визнання дій і рішень Національного університету оборони України ім. І.Черняховського та Міністерства оборони України щодо відрахування позивача з числа слухачів заочної форми навчання Гуманітарного інституту Національного університету оборони України ім. І.Черняховського згідно п. 9 наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 11.10.17 р. №712 - неправомірними і незаконними, скасування п. 9 наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 11.10.17 р. №712 в частині відрахування позивача з числа слухачів заочної форми навчання Гуманітарного інституту Національного університету оборони України ім. І.Черняховського, зобов`язання Національного університету оборони України ім. І.Черняховського поновити позивача слухачем Гуманітарного інституту Національного університету оборони України ім. І.Черняховського. (судове засідання 19.12.2017 р., 30.01.2018 р.)

По справі №826/11819/17 Окружним адміністративним судом м. Києва відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії (засідання 31.01.2018 р., 01.03.2018 р., 07.08.2018 р., 25.09.2018 р., 13.11.2018 р.).

По справі №826/9409/17 Окружним адміністративним судом м. Києва відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України третя особа: Національне агентство з питань запобігання корупції про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії (засідання 03.03.2018 р., 24.05.2018 р., 05.09.2018 р.), тощо.

По справі Печерського районного суду м. Києва №757/18386/18-к розглядалася скарга ОСОБА_1 на постанову слідчого військової прокуратури Київського гарнізону майора юстиції Балійчука Р.І. від 20.11.2017 року про відмову у визнанні потерпілим (засідання 29.05.2018 р.).

По справі Солом`янського районного суду м. Києва №760/13403/18 розглядалася скарга адвоката Ширант Алли Анатоліївни, подана в інтересах ОСОБА_1 , на бездіяльність службових осіб Солом`янського УП ГУ НП в м. Києві, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (засідання 31.05.2018 р.).

По справі Печерського районного суду м. Києва розглядалася скарга ОСОБА_1 на постанову прокурора військової прокуратури Київського гарнізону майора юстиції Балійчука Руслана Івановича від 16 червня 2018 року про відмову у визнанні потерпілим в кримінальному провадженні № 0000013 від 15.02.2018 (засідання 03.12.2018р.), тощо.

Відтак, з наявних в матеріалах справи документів - наказів командира військової частини, посвідчень про відрядження вбачається, що за вказаними датами позивач не перебував у відрядженні у розумінні пункту 2 Інструкції № 105. Відсутність позивача за місцем проходження служби не мала на меті виконання службового завдання.

В той же час, згідно Витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09 лютого 2018 року №34 та посвідчення про відрядження від 09 лютого 2018 року №213, відповідно до яких ОСОБА_1 вибув у службове відрядження до Управління персоналу Командування Сухопутних військ Збройних Сил України терміном на 2 доби згідно розпорядження командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 03 лютого 2018 року №116/9/кц/1488 з метою надання звітності по щорічному оцінюванню за 2017 рік; фактично понесені витрати 120 грн. (а.с.28-31).

Згідно Витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 12 червня 2018 року №136 та посвідчення про відрядження від 12 червня 2018 року №893, відповідно до яких ОСОБА_1 вибув у службове відрядження терміном на 7 діб з метою роботи у складі комплексної комісії згідно рапорту начальника командного центру заступника начальника штабу військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_3 від 11 червня 2018 року; фактично понесені витрати 180 грн: (а.с. 49-52);

Згідно Витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18 вересня 2018 року №217 та посвідчення про відрядження від 18 вересня 2018 року №1377, відповідно до яких позивач вибув у службове відрядження до кадрового центру Сухопутних військ Збройних сил України терміном на 3 доби згідно розпорядження командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 17 вересня 2018 року №116/9/5983 з метою отримання примірників особових справ офіцерів; фактично понесені витрати 180 грн.(а.с.71-74). Також, згідно з наказом від 22 червня 2018 року №145 на підставі посвідчення про відрядження від 21 червня 2018 року №926; позивач вибув у службове відрядження терміном на 30 діб - відрядження до в/ч НОМЕР_5 смт. Клугино-Башкирівка з метою надання допомоги з кадрових питань та заходів документування військової частини; фактично понесені витрати в даному випадку 462, 66 грн. три проїздні документи на оплату поїзду вартістю 154, 22 грн. кожен.

З аналізу вказаних документів вбачається, що зазначені відрядження пов`язані з проходженням позивачем військової служби, а відтак, витрати підлягають відшкодуванню.

Відповідачем не заперечується, що ним не забезпечено позивача коштами для здійснення поточних витрат під час відрядження, аванс відрядженому військовослужбовцю ОСОБА_1 на вказані відрядження не видавався.

Також, на запит представника позивача було надано відповідь від 24 січня 2019 року №25, згідно з якою станом на 23 січня 2019 року заборгованість з відшкодування витрат на відрядження становить 300 грн. та про відсутність авансових звітів та підтверджуючих документів.

Водночас, матеріали справи містять лист Міністерства оборони України від 06 серпня 2019 року№116/14/3/1044/л, відповідно до якого фінансово-економічне управління Командування Сухопутних військ Збройних сил України повідомило, зокрема, позивача про те, що станом на 30 липня 2019 року у розрахунково-касовому відділенні Військової частини НОМЕР_1 знаходяться подані ним звіти про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт на загальну суму 8044, 10 грн., з яких 5470, 72 грн. витрати на відрядження, які не пов`язані з виконанням службових завдань. З огляду на зазначене, підстав для виплати коштів за відрядження у цій сумі не вбачається, однак, кошти у сумі 2573, 38 грн. сплановано до виплати після надходження на рахунки Військової частини НОМЕР_1 відповідного фінансування.

Отже, матеріалами справи підтверджується відсутність виплати на користь позивача відшкодування витрат на відрядження в розмірі 2573,38 грн.

Доводи відповідача про відсутність фінансування, як на підставу невиконання покладеного на нього обов`язку з відшкодування витрат на відрядження у сумі 2573,38 грн., є необґрунтованими, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Враховуючи те, що відповідачем кошти на відрядження відшкодовані не були, у той час як позивач має право на їх повернення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача заборгованості з виплати витрат на відрядження у сумі 2573,38 грн.

Щодо позовних вимог в частині не оформлення відповідним наказом вимушеної затримки ОСОБА_1 у службовому відрядженні понад строки, вказані у посвідченні про відрядження від 18 грудня 2018 року № 1929 з незалежних обставин, а саме у зв`язку із хворобою, суд зазначає наступне.

Згідно з п. 148 Положення військовослужбовець за наявності поважних причин, що перешкоджають йому своєчасно вибути з пункту відрядження до місця постійної служби (навчання), повинен повідомити про це командира (начальника) військової частини через начальника органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України або військового комісара, а в разі їх відсутності - через посадових осіб місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування із зазначенням причин затримки.

Поважними причинами затримки військовослужбовця у відрядженні понад строки, зазначені в посвідченні про відрядження, є захворювання, поранення (травма, контузія, каліцтво), що позбавили його можливості своєчасно повернутися з відрядження, стихійне лихо, інші надзвичайні ситуації. Причини затримки повинні бути підтверджені відповідними документами.

Згідно з п. 11, 15, 16 Інструкції №105 причинами затримки військовослужбовця у відрядженні понад строки, зазначені в посвідченні про відрядження, є хвороба, що позбавила його можливості своєчасно повернутися з відрядження, стихійне лихо, інші надзвичайні ситуації. Причини затримки повинні підтверджуватися відповідними документами.

У разі тимчасової непрацездатності відрядженого військовослужбовця йому на загальних підставах відшкодовуються витрати на найм житлового приміщення (крім випадків, коли відряджений військовослужбовець перебуває на стаціонарному лікуванні) і виплачуються добові протягом усього часу, поки він не може за станом здоров`я приступити до виконання службових обов`язків або повернутися до місця проходження служби, але на строк не більше двох місяців.

Тимчасова непрацездатність відрядженого військовослужбовця, а також неможливість за станом здоров`я повернутися до місця проходження служби мають бути засвідчені в установленому порядку.

За рішенням командира (начальника, керівника) може братися до уваги вимушена затримка у відрядженні з не залежних від військовослужбовця причин за наявності підтвердних документів в оригіналі.

Рішення про продовження терміну відрядження, яке приймає командир (начальник, керівник) після прибуття відрядженого військовослужбовця до місця проходження служби на підставі його письмової доповіді, оформляється відповідним наказом.

Як зазначалося, 21.12.2018 позивач доповів про те, що не мав можливості своєчасно вибути з пункту відрядження до місця проходження військової служби у зв`язку з хворобою згідно з рапортом від 21.12.2018.

27.12.2018 після прибуття до в/ч НОМЕР_1 позивач доповів рапортом та надав документи щодо вимушеної затримки, що підтверджується копією рапорту від 27.12.2018, зареєстрованою за №2651.

На підтвердження вимушеної затримки (хвороби) в рапорті зазначено оригінал та копія медичної книжки із записами лікарів про звільнення позивача від виконання службових обов`язків протягом періоду лікування з 21.12.2018 по 26.12.2018.

Разом з тим, позивачем первинні документи щодо перебування його на лікарняному не надано.

На виконання ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.09.2020 про витребування доказів, Військово-медичний клінічний центр «Головний військовий клінічний госпіталь» повідомив, ОСОБА_1 21.12.2018 звертався до лікаря-невропатолога ОСОБА_4 , пацієнтові було встановлено діагноз фіброміозит шийних м`язів, призначено лікування та рекомендовано звільнення від виконання службових обов`язків з 21.12.2018 на 3 доби.

Військова частина НОМЕР_6 , на ухвалу суду № 640/3157/19 від 14 вересня 2020 року повідомила, 22.12.2018 за № 310 в амбулаторному журналі клініки шкірно-венерологічних хвороб військової частини НОМЕР_6 зареєстровано звернення полковника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до запису в журналі, призначено лікування лікарськими засобами терміном на 5 діб, яке не перешкоджає виконання службових обов`язків.
Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність доказів того, що позивач у встановленому чинним законодавством порядку як військовослужбовець, був звільнений від виконання службових обов`язків на підставі тимчасової непрацездатності до 27.12.2018. Позивачу рекомендовано звільнення від виконання службових обов`язків з 21.12.2018 на 3 доби, проте до Військової частини НОМЕР_1 останній прибув 27.12.2018, з відповідним повідомленням до командування щодо продовження лікування не звертався, з врахуванням викладеного, за відсутністю документів на підтвердження вказаного періоду тимчасової непрацездатності позивача, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо позовних вимог в частині стягнення на користь позивача заподіяної моральної шкоди, яка дорівнює установленій сумі грошової допомоги на оздоровлення за 2019 рік 19 174,65 грн.

Згідно статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування …».

Відповідно до частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму ВС України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3 постанови).

Вирішуючи питання щодо стягнення компенсації за завдану моральну шкоду суд вважає, що мова йде про справедливе та розумне відшкодування, а не про покарання відповідача за його неправомірні дії, що не відповідає принципам та завданням Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, зі змісту наведених норми випливає, що основною умовою відшкодування моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 року справі № 804/2252/14, від 31.01.2018 року у справі № 813/5138/13-а та в рішеннях Верховного Суду від 12.02.2018 року у справі № 800/500/16, від 01.03.2018 року у справі № 9901/377/18.

Суд зазначає, що така моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Суд звертає увагу на те, що позивачем не надано доказів причинного зв`язку між діями відповідача щодо стану здоров`я позивача, які саме дії слугували погіршенню його стану здоров`я, доказів вини саме відповідача у погіршенні стану здоров`я позивача не надано.

Виходячи з вищевикладеного, суд відмовляє позивачу в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 витрат на відрядження.

3. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 заборгованості з виплати витрат на відрядження у сумі 2573,38 грн. (дві тисячі п`ятсот сімдесят три гривні 38 коп.).

4. У решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.К. Каракашьян