Справа № 280/8523/20
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2021-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 червня 2021 року м. Дніпросправа № 280/8523/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Бишевської Н.А. (доповідач),

суддів: Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Державної установи "Бердянська виправна колонія (№77)" на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року ( суддя першої інстанції Сіпака А.В.) у справі №280/8523/20 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Бердянська виправна колонія (№77)" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Державної установи Бердянська виправна колонія (№77), в якому позивачка просила суд стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за весь час затримки виплати всіх належних сум при звільненні по день фактичного розрахунку (з 06.08.2018 по 08.11.2019) в розмірі 134827,72 грн.

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що 22.07.2019 Запорізьким окружним адміністративним судом прийнято рішення по справі № 280/2065/19 яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправними дії Державної установи Бердянська виправна колонія (№77) щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби у розмірі, що є меншим, ніж передбачений ч.1 ст.9 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб та зобов`язано Державну установу Бердянська виправна колонія (№77) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби за повних 17 років вислуги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням раніше виплачених сум.

Рішення набрало законної сили 29.08.2019. Випискою від 26.11.2019 із відкритого в АТ КБ ПриватБанк рахунку підтверджується нарахування та виплата суми в розмірі 66342,11 грн. відповідачем 08.11.2019. Позивачка вважає, що має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Так згідно довідки про нарахування грошового забезпечення за червень та липень 2018 року від 03.01.2020 № 9-3-20/Я-35 вбачається , що розмір грошового забезпечення становив: в червні 2018 року 9023,65 грн, в липні 2018 року 8896,50 грн. Розмір середньоденної заробітної плати (грошового забезпечення) становить 426,67 грн. Кількість днів розрахунку за період з 07.08.2018 (наступний день після звільнення) по 08.11.2019 (день фактичного розрахунку) становить 316 днів. З вищевикладеного вбачається, що всього розмір середнього заробітку за час затримки виплати всіх сум становить 134 827,72 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року у справі №280/8523/20 позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної установи Бердянська виправна колонія (№77) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати позивачці всіх належних сум при звільненні по день фактичного розрахунку в розмірі 14511,50 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що на спірні правовідносини поширюються норми КЗпП України у частині встановлення відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, а тому позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.08.2018 по 08.11.2019. При цьому, виходячи з принципу пропорційності, суд вважав належним та достатнім способом захисту порушених прав позивачки стягнення на її користь 14511,50 грн як середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нову постанову - про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що є предметом спору, за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаторною виплатою (зокрема компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Згідно аналізу положення статей 116, 117 КЗпП України, Велика палата Верховного суду у своїй постанові від 26 лютого 2020 року (справа 821/1083/17) зазначила таке: За змістом частини першої статті 117 КЗпП України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь - яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Оскільки предметом даного адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, яка не входить до структури заробітної плати, підстави для застосування частини третьої статті 233 КЗпП відсутні.

Також зазначено, що позов подано з пропуском строку звернення до суду. При цьому Верховний Суд акцентує увагу на тому, що під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України як норми спеціального процесуального закону. Такого ж висновку дійшов Верховний суд і в постановах від 04 грудня 2019 року у справі №815/2681/17, від 23 грудня 2020 року у справі №560/4006/19 та від 23 грудня 2020 року у справі №360/4485/19.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного перегляду, ОСОБА_1 проходила службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України з 11.12.2000 по 08.08.2018 безперервно, що підтверджується записами в трудовій книжці.

Згідно наказу відповідача № 148/ос від 06.08.2018 позивачку звільнено з Державної установи Бердянська виправна колонія (№ 77) у запас Збройних Сил України на підставі п. 4 ст. 77 Закону України Про Національну поліцію (у звязку із скороченням штатів). Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні складає: 17 років 07 місяців 25 днів.

У звязку з незгодою з розрахунком одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, з метою захисту свого права, позивачка звернулась до суду.

22 липня 2019 року рішенням Запорізького окружного адміністративного суду в адміністративній справі № 280/2065/19 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи Бердянська виправна колонія (№77) частково, визнано протиправними дії Державної установи Бердянська виправна колонія (№77) щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби у розмірі, що є меншим, ніж передбачений ч.1 ст.9 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб та зобов`язано Державну установу Бердянська виправна колонія (№77) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби за повних 17 років вислуги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням раніше виплачених сум. Рішення набрало законної сили 29.08.2019.

На виконання рішення суду 08.11.2019 відповідачем, шляхом зарахування на картковий рахунок, виплачена недоплачена одноразова грошова допомога при звільненні зі служби в сумі 66 342,11 гривень.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивачка звернулася з даним позовом до суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на вказані норми, предметом розгляду у суді апеляційної інстанції є рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог (нарахування та виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні), з чим не погодився відповідач в апеляційній скарзі.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон від 20.12.1991 № 2011-XII).

Водночас, Законом № 2011-XII не передбачено такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Відповідно до ч. 6 ст. 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Наведене відповідає правовому висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладеному в постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16, від 30 січня 2019 року у справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19

За змістом ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів зазначає, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2018 по справі № 821/1083/17.

При цьому, колегія суддів зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 04 вересня 2020 року у справі №120/2005/19-а, від 06 серпня 2020 року у справі №805/2572/16-а, від 09 липня 2020 року у справі №821/2093/16.

Враховуючи, що ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Зазначні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Отже, враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивачки наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати одноразової грошової допомоги на підставі статті 117 КЗпП України.

З матеріалів справи встановлено, що 08.11.2019 позивачці перераховано 66 342,11 грн та зараховано на банківський рахунок .

Відповідно до положень статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму.

Колегія суддів зауважує, що під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Згідно з положеннями статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний суд у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження №11-1329апп18), зазначив, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на зазначене слідує, що непроведення з вини уповноваженого органу розрахунку з працівником у строк передбачений ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати (зокрема, індексації) роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

При цьому, з врахуванням правових позицій Верховного Суду у постанові від 18 липня 2018 року по справі № 825/325/16, від 04 квітня 2018 року по справі №524/1714/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц, від 30.10.2019 по справі № 806/2473/18 та у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, які мають враховуватись до спірних правовідносин на виконання та ч. 5 ст. 242 КАС України, а також принципу розумності, справедливості та співмірності, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 14511,50 грн.

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на наведені вище правові норми, висновки Верховного Суду щодо застосування цих норм права, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, який, враховуючи очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд дійшов висновку про те, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 14511,50 грн.

Щодо посилання скаржника про пропуск позивачем строку звернення до суду із адміністративним позовом, колегія суддів зазначає наступне.

Спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

При цьому строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про проходження публічної служби особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Вирішуючи питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку, необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти.

Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Подібні висновки сформульовані в постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року по справі № 620/828/20.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, що виконання рішення суду 08.11.2019 відповідачем, шляхом зарахування на картковий рахунок, виплачена недоплачена одноразова грошова допомога при звільненні зі служби в сумі 66 342,11 грн.

04.02.2020 позивачка звернулась до Бердянського міськрайнного суду із позовною заявою до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки рішення. За наслідками судового розгляду було прийнято рішення у справі 310/883/20, яке в подальшому було скасоване Запорізьким апеляційним судом постановою від 19.10.2020 відповідно до якого провадження у справі закрито та роз`яснено позивачці право на звернення до суду в порядку адміністративного судочинства. Зазначене рішення отримано позивачкою 02.11.2020.

24.11.2020 Яголович звернулась до суду з даним позовом, тобто після отримання вищезазначеного рішення від 19.10.2020, отже з дотриманням строків встановлених частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Державної установи "Бердянська виправна колонія (№77)" на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року у справі №280/8523/20 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року у справі №280/8523/20 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк

суддя Я.В. Семененко