Справа № 440/147/20
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2021-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 р.Справа № 440/147/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Кононенко З.О. , Макаренко Я.М. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

позивач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.01.2021, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський, м. Полтава, повний текст складено 01.02.21 року по справі № 440/147/20

за позовом ОСОБА_1

до Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Полтавській області , Головного управління Національної поліції в Полтавської області третя особа Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області (надалі по тексту - відповідач 1, УМВС України в Полтавській області), Головного управління Національної поліції в Полтавській області (надалі по тексту - відповідач 2, ГУНП в Полтавській області), третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України від 20 листопада 2019 року № 715 о/с в частині звільнення з посади ОСОБА_1 , лейтенанта міліції Кременчуцького міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області за п.1 ст. 40 КЗпП України;

- поновити ОСОБА_1 на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Кременчуцького міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області з 21 листопада 2019 року;

- зобов`язати Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість з грошового забезпечення за період з 20 листопада 2019 року по дату ухвалення рішення судом у розмірі відповідно до середньомісячної заробітної плати по Полтавській області /з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 28.01.2020/.

Позивачем неодноразово уточнювались та збільшувались позовні вимоги заявами, поданими через систему "Електронний суд" 01 квітня, 08, 09 жовтня та 01 грудня 2020 року /а.с. 176-185, т.1; 103-105, 170-181, 233-243, т.2/.

Ухвалою від 01 грудня 2020 року прийнято до розгляду та приєднано до матеріалів справи заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог від 01 грудня 2020 року у справі № 440/147/20 за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, Головного управління Національної поліції в Полтавській області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління державної казначейської служби України у Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та зобов`язання вчинити дії.

Також, 07 грудня 2020 року через систему "Електронний суд" надійшла заява ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог, відповідно до якої вимоги викладені у наступній редакції:

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління Міністерства Внутрішніх справ України в Полтавській області від 20 листопада 2019 року № 715 о/с в частині звільнення з посади ОСОБА_1 , лейтенанта міліції - дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Кременчуцького міського відділу Управління Міністерства Внутрішніх справ України в Полтавській області за п.1 ст. 40 КЗпП України;

- зобов`язати УМВС України в Полтавській області працевлаштувати з урахуванням переважного права передбаченого п. 13 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту," ОСОБА_1 , на рівнозначну або вищу посаду з 21 листопада 2019 року;

- зобов`язати Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у відповідності до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260 з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 806/1914/17, з 21 листопада 2019 року по день працевлаштування;

- стягнути з управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, в сумі 4000000 (чотири мільйони гривень);

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Полтавської області, на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, в сумі 1500000 (один мільйон п`ятсот тисяч гривень) /а.с. 206-207, т.2/.

Ухвалою суду від 26 січня 2021 року закрито провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, Головного управління Національної поліції в Полтавській області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління державної казначейської служби України у Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та зобов`язання вчинити дії - в частині вимог стосовно стягнення з Головного управління Національної поліції в Полтавської області, на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, в сумі 1500000 (один мільйон п`ятсот тисяч гривень). Роз`яснено позивачеві, що повторне звернення до суду з цією самою позовною заявою не допускається. Роз`яснено позивачеві право звернутися із вказаним позовом в порядку цивільного судочинства.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Управління Міністерства Внутрішніх справ України в Полтавській області від 20 листопада 2019 року № 715 о/с в частині звільнення з посади ОСОБА_1 , лейтенанта міліції - дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Кременчуцького міського відділу Управління Міністерства Внутрішніх справ України в Полтавській області за п.1 ст. 40 КЗпП України.

Визнано ОСОБА_1 таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (скорочення штатів).

Зобов`язано УМВС України в Полтавській області запропонувати ОСОБА_1 вакантні посади в УМВС України в Полтавській області, з урахуванням висновків суду.

Зобов`язати Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 листопада 2019 року по 26 січня 2021 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, в частині визнання ОСОБА_1 таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 КЗпП (скорочення штату) та в частині зобов`язання УМВС України в Полтавській області запропонувати ОСОБА_1 вакантні посади в УМВС в Полтавській області, з урахуванням висновків суду, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить: змінити оскаржуване рішення, виклавши резолютивну частину постанови в наступній редакції: "Зобов`язати УМВС в Полтавській області працевлаштувати з урахуванням переважного права передбаченого п. 13 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" ОСОБА_1 на рівнозначну або вищу посаду з 21 листопада 2019 року; задовольнити вимоги про стягнення з управління МВС України в Полтавській області та з ГУНП в Полтавській області на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 4000000 та 1500000 відповідно, в іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення в зазначеній частині, норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи. Зазначив, що відповідачами при звільненні та судом при прийнятті оскаржуваного рішення не враховано його переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та право на працевлаштування у разі ліквідації підприємств, установ, організацій, що закріплено за ветеранами війни; проігноровано діюче на момент звернення до суду "Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ" за яким повинні звільняти і звільняли попередньо прцівників ОВС. Зазначив, що якщо поряд із ліквідацією державної установи створюється інша державна установа на яку покладаються функції ліквідованої, то ця "новоутворена" державна установа і є фактичним правонаступником ліквідованої, а, відтак, вона зобов`язана працевлаштувати працівників із ліквідованої організації. Обов`язок працевлаштувати існує щодо усіх вивільнюваних працівників, а особливо до тих, у кого наявне переважне право на залишення на роботі. Так, замість ліквідованого УМВС в Полтавській області та його структурних підрозділів (в структурному підрозділі якого він проходив службу), було утворено ГУНП в Полтавській області з відповідними структурними підрозділами, на які законом покладено аналогічні функції. Проте, суб`єктами владних повноважень не вчинялись будь-які дії на працевлаштування позивача. Отже, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом зобов`язання УМВС України в Полтавській області працевлаштувати ОСОБА_1 з урахуванням переважного права, передбаченого п. 13 ст. 12 Закону України "Про статус ветаранів війни, гарантії їх соціального захисту" на рівнозначну або вищу посаду з 21.11.2019 року. Вважає, що застосування при звільненні п. 1 ст. 40 КЗпП України є неможливим по природі публічно-службових, а не трудових взаємовідносин сторін справи та при наявності повністю діючого спеціального законодавства, який на момент виникнення спірних взаємовідносин та подання апеляційної скарги є чинним і яким регламентовано проходження та вивільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби, до яких належить позивач.

Крім того вказав на те, що він тривалий час з листопада 2015 року по 2019 рік неодноразово протиправно звільнявся з ОВС, при його поновленні судами, права фактично не поновлювалися, не надавалася можливість виконувати свої службові обов`язки та отримувати належну заробітну плату. Також мали місце довготривалі затримки виплати заробітної плати, що призвели до вкрай тяжкого матеріального становища позивача та його родини. Такі обставини мали довготривалий та систематичний характер, в свою чергу завдали сильних душевних страждань, спровокували виникнення в нього невиліковної хвороби (псоріаз), втрати можливості забезпечення ним належної матеріальної допомоги та своєчасної платної медичної допомоги при догляді за тяжко хворим батьком, що призвело до його смерті. Кожне незаконне систематичне звільнення принижувало його честь та гідність, завдавало шкоди його діловій репутаціїї, а відстоювання в суді своїх законних прав та інтересів постійно потребувало матеріальних витрат. Вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідачів моральної шкоди є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення в цій частині та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що наказом №715о/с від 20 листопада 2019 року позивача звільнено з посади міліціонера відділення охорони ізолятора тимчасового тримання, затриманих і взятих під варту осіб Кременчуцького міського відділу УМВС України в Полтавській області з 20 листопада 2019 року у зв`язку із внесенням 20 листопада 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про припинення юридичної особи: Кременчуцького міського відділу УМВС України в Полтавській області. Останній ліквідовано відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №730 від 16 вересня 2015 року. Оскільки відбулося повне припинення (ліквідація) Кременчуцького міського відділу УМВС України в Полтавській області, позивача правомірно звільнено відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України та поновити позивача на раніше займаній посаді неможливо. Враховуючи, що позивача звільнено за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, відсутні підстави для застосування положень статті 240-1 КЗпП України та визнання позивача звільненим за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, з обставин і обґрунтувань, викладених в ній.

В судове засідання представникик відповідачів та третьої особи не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, справа розглядається за відсутності осіб, які не прибули.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 18 листопада 2002 року ОСОБА_1 на підставі наказу про прийняття № 235 прийнятий на службу до органів внутрішніх справ. Останнє місце служби - дільничний інспектор міліції сектору дільничних інспекторів міліції Кременчуцького міського відділу УМВС України в Полтавській області, звання - лейтенант міліції /а.с. 218-224, т.1/.

Позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 04.09.2015 /а.с. 44, т.1/.

Наказом УМВС України в Полтавській області від 06.11.2015 № 625 о/с, ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил України на підставі пунктів 10 та 11 розділу ХІ Закону України "Про національну поліцію" та відповідно до «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» за пунктом 64 «г» (скорочення штатів) /а.с. 121, т.1/. Вказаний наказ про звільнення оскаржений до Полтавського окружного адміністративного суду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.11.2016 по справі № 816/322/16 адміністративний позов ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, Ліквідаційної комісії Кременчуцького міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області № 625 о/с від 06.11.2015 в частині звільнення ОСОБА_1 (М-196410) лейтенанта міліції, дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Кременчуцького міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ з 06.11.2015. Поновлено ОСОБА_1 на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Кременчуцького міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області з 07.11.2015. Зобов`язано Кременчуцький міський відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 07.11.2015 по 08.11.2016 з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області вирішити питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу в поліцію відповідно до пункту 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію". У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено /а.с. 16-23, т. 1/.

Наказом УМВС України в Полтавській області від 30.12.2016 № 685 о/с позивача поновлено на займаній посаді /а.с. 124, т.1/.

Наказом УМВС України в Полтавській області від 25 січня 2017 року № 687 о/с, ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил України на підставі пунктів 10 та 11 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» за пунктом 64 «г» (скорочення штатів). Вказаний наказ про звільнення оскаржений до Полтавського окружного адміністративного суду /а.с. 123, т.1/.

Полтавським окружним адміністративним судом 16.08.2017 ухвалено рішення по справі № 816/399/17, яким визнано протиправним та скасовано наказ УМВС України в Полтавській області від 25 січня 2017 року № 687 о/с та поновлено ОСОБА_1 на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Кременчуцького міського відділу УМВС України в Полтавській області /а.с. 24-33, т.1/.

Наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області від 13.04.2018 № 702 о/с ОСОБА_1 поновлено на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Кременчуцького міського відділу УМВС України в Полтавській області /а.с. 122, т.1/.

Наказом УМВС України в Полтавській області від 23.07.2018 № 704 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил України за п. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, скорочення чисельності або штату працівників). Вказаний наказ про звільнення оскаржений до Полтавського окружного адміністративного суду.

Полтавським окружним адміністративним судом 28 листопада 2018 року ухвалене рішення по справі № 1640/3198/18, яким визнано протиправним та скасовано наказ УМВС України в Полтавській області від 23.07.2018 № 704 о/с та поновлено ОСОБА_1 на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Кременчуцького міського відділу УМВС України в Полтавській області /а.с. 34-43, т.1/.

12.12.2018 позивач звернувся з письмовою заявою до УМВС України в Полтавській області про виконання рішення суду та поновлення на роботі, і цього ж дня отримав витяг з наказу №708 о/с про поновлення на службу /а.с. 67, т.1/.

Наказом УМВС України в Полтавській області від 30.11.2018 № 708 о/с ОСОБА_1 поновлено на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Кременчуцького міського відділу УМВС України в Полтавській області /а.с. 68, т.1/.

Наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області від 20.11.2019 № 715 о/с ОСОБА_1 звільнено з посади дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Кременчуцького міського відділу УМВС України в Полтавській області з 20 листопада 2019 року /а.с. 120, т.1/. Підстава: запис № 8004697 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення Кременчуцького міського відділу УМВС України в Полтавській області за п. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, скорочення чисельності або штату працівників).

Не погоджуючись з даним наказом, а також вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даними позовом.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що оскаржуваний наказ УМВС України в Полтавській області №715о/с від 20 листопада 2019 року щодо звільнення позивача із займаної посади з підстави ліквідації юридичної особи (підприємства, установи, організації) є протиправним та підлягає скасуванню. Відповідачами не надано доказів, які б підтверджували те, що позивачу пропонувалися будь-які посади в Управлінні МВС України в Полтавській області, яким прийнято наказ про його звільнення та що позивач відмовився від подальшого проходження служби. У зв`язку з цим суд дійшов висновку про те, що Управлінням МВС України в Полтавській області не доведений факт неможливості переведення позивача, за його згодою, на іншу роботу. Виходячи з викладеного, керуючись положеннями частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, обираючи належний спосіб захисту порушеного права, суд зобов`язав УМВС України в Полтавській області запропонувати ОСОБА_1 вакантні посади в УМВС України в Полтавській області, з урахуванням висновків суду. У випадку незаконного звільнення працівника його поновлення можливе лише на тій роботі, з якої працівника було звільнено. Враховуючи протиправність наказу про звільнення позивача із займаної посади та неможливість поновлення на попередній роботі у зв`язку з припиненням Кременчуцького міського відділу УМВС України в Полтавській області, суд вважав за необхідне визнати ОСОБА_1 таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (скорочення штатів). Враховуючи те, що грошове забезпечення не було обчислено та нараховано позивачу, що підтверджено представником відповідачів та обчислення грошового забезпечення належить до повноважень відповідного державного органу, суд дійшов висновку, що у такому випадку належним способом захисту прав позивача буде зобов`язання УМВС України в Полтавській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 листопада 2019 року по 26 січня 2021 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 4000000 грн, суд виходив з того, що матеріали адміністративної справи не містять доказів заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також підтвердження причинного зв`язку між протиправними діями відповідача1 і завданням позивачеві від цього моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Зі змісту оскаржуваного наказу Управління МВС України в Полтавській області №715о/с від 20 листопада 2019 року "По особовому складу" вбачається, що підставою для звільнення позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП України (у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, скорочення чисельності або штату працівників) стало внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису №8004697 про припинення Кременчуцького міського відділу УМВС України в Полтавській області, в якому працював позивач.

Таким чином, позивача звільнено із займаної посади у зв`язку з припиненням (ліквідацією) юридичної особи (підприємства, установи, організації).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України № 322-VIII від 10 грудня 1971 року /далі - КЗпП України (у відповідній редакції)/ трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частини друга та третя цієї статті встановлюють, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Отже, звільнення працівника з підстави ліквідації підприємства, установи, організації допускається та є правомірним лише у випадку, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як зазначено в абзаці першому пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

В постановах від 04 березня 2014 року у справі №21-8а14, від 27 травня 2014 у справі №21-108а14 та від 28 жовтня 2014 року у справі №21-484а14 Верховний Суд України сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи дійсно мало місце ліквідація органу чи його реорганізація пов`язана зі зміною в організації виробництва і праці, функцій цього органу, скорочення чисельності або штату працівників). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

З`ясовуючи чи, дійсно, позивача неможливо було перевести, за його згодою, на іншу роботу та чи були наявні підстави для звільнення позивача з підстави ліквідації Кременчуцького міського відділу УМВС України в Полтавській області, судом встановлено наступне.

Відповідно до пунктів 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" вирішено утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком 1 та ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком 2.

Так, згідно із додатком 1 до вказаної постанови вирішено утворити, зокрема Головне управління Національної поліції в Полтавській області, а згідно із додатком 2 вирішено ліквідувати, зокрема Кременчуцький міський відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області та Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області.

Зі змісту вказаної постанови та додатків до неї слідує, що вона не містить обґрунтування відмови держави від виконання функцій, які були покладені на територіальні органи, що ліквідуються.

Натомість, з аналізу положень Законів України "Про міліцію", "Про Національну поліцію" вбачається, що на утворені територіальні органи Національної поліції, в т.ч. ГУНП в Полтавській області, покладені завдання, повноваження та функції, які були віднесені до завдань, повноважень та функцій територіальних органів міліції, що припиняються - Кременчуцького міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області та Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області.

Оскільки відповідна функція держави ліквідована не була та з ліквідацією одного державного органу одночасно було створено інший державний орган з аналогічними завданнями, повноваженнями та функціями, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що фактично мала місце реорганізація органів внутрішніх справ шляхом їх перетворення в органи поліції. А відтак, внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про припинення Кременчуцького міського відділу УМВС України в Полтавській області не звільняло Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, яке видало наказ про звільнення №715о/с від 20 листопада 2019 року, від обов`язку щодо працевлаштування позивача в новоутвореному органі поліції.

Судова колегія зазначає, що розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору з працівником відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України передбачає дотримання певних гарантій для працівника.

Так, відповідно до частин першої-третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

У пунктах 56-57 постанови від 24 липня 2019 року у справі №815/6557/16 Верховний Суд зазначив, що однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

У ході розгляду справи Управління МВС України в Полтавській області, як суб`єктом, яким прийнято наказ про звільнення позивача, не надано доказів, які б підтверджували те, що позивачу пропонувалися будь-які посади в структурі Управління МВС України в Полтавській області та що позивач відмовився від запропонованих посад та від подальшого проходження служби.

Колегія суддів вважає хибними доводи скаржника, УМВС України в Полтавській області, про те, що наказом МВС України від 06.11.2015 №1388 скасовано всі штати УМВС України в Полтавській області, як на підставу відсутності вже з 06.11.2015 жодної вакантної посади, оскільки винесення зазначеного наказу не призвело до автоматичного припинення існування посад міліціонерів з 07.11.2015 року в структурі УМВС України в Полтавській області. Крім того, вказані твердження відповідача є суперечливими, оскільки згідно трудової книжки позивача та його послужного списку ОСОБА_1 перебував саме на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Кременчуцького міського відділу УМВС України в Полтавській області і на яку його неодноразово поновлював суд після того, як було прийнято наказ МВС України від 06.11.2015 №1388, яким за логікою відповідача автоматично встановлено відсутність будь-яких вакантних посад.

Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що підставою звільнення позивача в оскаржуваному наказі зазначено: "запис №8004697 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення Кременчуцького міського відділу УМВС України в Полтавській області", а також на ту обставину, що позивач не був ні головою ліквідаційної комісії Кременчуцького міського відділу УМВС України в Полтавській області, ні її членом станом на дату винесення оскаржуваного наказу.

Таким чином, виходячи з обставин справи, спочатку було ліквідовано юридичну особу - Кременчуцький міський відділ УМВС України в Полтавській області, а лише після цього прийнято рішення про звільнення працівника такої юридичної особи, підтвердженням цього є наявність номеру запису про припинення юридичної особи в наказі про звільнення позивача та вказано це як підставу звільнення, в той час, як правильно вказав суд першої інстанції, спочатку необхідно звільнити всіх працівників, в тому числі виконати всі зобов`язання перед ними, зокрема щодо виплати грошового забезпечення до останнього дня роботи, а лише потім скласти ліквідаційний баланс такої юридичної особи та подати необхідний пакет документів державному реєстратору для внесення запису про припинення юридичної особи.

У зв`язку з цим, суд доходить висновку, що Управлінням МВС України в Полтавській області не доведений факт неможливості переведення позивача, за його згодою, на іншу роботу та правомірність звільнення позивача з підстави ліквідації юридичної особи (підприємства, установи, організації).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України "Про міліцію" №565-ХІІ від 20 грудня 1990 року /далі - Закон №565-ХІІ/, чинного до 07 листопада 2015 року, порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Згідно з підпунктом "з" пункту 63 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР № 114 від 29 липня 1991 року /далі - Положення №114/, особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

07 листопада 2015 року Закон України "Про міліцію" №565-ХІІ від 20 грудня 1990 року втратив чинність та набрав чинності Закон України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року №580-VIІI /далі - Закон №580-VIІI/, який опубліковано 06 серпня 2015 року в газеті "Голос України".

За приписами пункту 10 розділу XI Закону №580-VIII працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

У постанові від 24 липня 2019 року у справі №815/6557/16 Верховний Суд сформулював висновок, що приписи норм Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" та Положення № 114 містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийняття на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, однією із підстав звільнення особи зі служби в міліції через скорочення штатів є факт неприйняття особи на службу до поліції у тримісячний термін з дня опублікування Закону № 580-VІІ, тобто станом на 06 листопада 2015 року.

Учасниками справи не заперечується та матеріалами справи підтверджується, що станом на 06 листопада 2015 року позивач не був прийнятий на службу до поліції.

За таких обставин і правового врегулювання колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного наказу УМВС України в Полтавській області № 715 о/с від 20 листопада 2019 року щодо звільнення позивача із займаної посади з підстави ліквідації юридичної особи (підприємства, установи, організації).

Щодо позовної вимоги про зобов`язання УМВС України в Полтавській області працевлаштувати з урахуванням переважного права передбаченого п. 13 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту," ОСОБА_1 на рівнозначну або вищу посаду з 21 листопада 2019 року, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, у випадку незаконного звільнення працівника його поновлення можливе лише на тій роботі, з якої працівника було звільнено.

З оскаржуваного наказу вбачається, що позивача звільнено з посади дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Кременчуцького міського відділу УМВС України в Полтавській області.

Водночас відповідно до запису № 8004697 від 20 листопада 2019 року, внесеному до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Кременчуцький міський відділ УМВС України в Полтавській області припинено 20 листопада 2019 року /а.с. 1-3, т.2/.

Позивачем неодноразово наголошувалось, що вимога про зобов`язання УМВС України в Полтавській області працевлаштувати з урахуванням переважного права передбаченого п. 13 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту," ОСОБА_1 на рівнозначну або вищу посаду з 21 листопада 2019 року обґрунтована фактом невиконання відповідачем рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.11.2016 по справі № 816/322/16, яким, крім іншого, зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області вирішити питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу в поліцію відповідно до пункту 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію".

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно вказав на те, що задоволення такої вимоги може призвести до виникнення суперечності з рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.11.2016 по справі № 816/322/16, що набрало законної сили, однак станом на дату розгляду даної справи не виконано у згаданій вище частині та примусово виконується органами державної виконавчої служби, що підтверджено учасниками справи та долученими до матеріалів справи доказами /а.с. 42, т.3/.

Натомість суд повторно зазначає, що у ході розгляду справи відповідачами не надано доказів, які б підтверджували те, що позивачу пропонувалися будь-які посади в Управлінні МВС України в Полтавській області, яким прийнято наказ про його звільнення та що позивач відмовився від подальшого проходження служби.

Отже, Управлінням МВС України в Полтавській області не доведений факт неможливості переведення позивача, за його згодою, на іншу роботу.

Виходячи з викладеного, керуючись положеннями часини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, обираючи належний спосіб захисту порушеного права, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність зобов`язати УМВС України в Полтавській області запропонувати ОСОБА_1 вакантні посади в УМВС України в Полтавській області, з урахуванням висновків суду.

Відповідно до статті 240-1 КЗпП України у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладені висновки суду про протиправність наказу про звільнення позивача із займаної посади та неможливість поновлення на попередній роботі у зв`язку з припиненням Кременчуцького міського відділу УМВС України в Полтавській області, суд першої інстанції обгрунтовано визнав ОСОБА_1 таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (скорочення штатів).

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у відповідності до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260 з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 806/1914/17, з 21 листопада 2019 року по день працевлаштування, суд зазначає наступне.

За позицією Верховного Суду, сформульованою, зокрема, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 806/1914/17, у разі наявності на момент звільнення особи зі служби в органах внутрішніх справ спеціального законодавства, то при вирішенні питання щодо порядку обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід керуватися нормами спеціального законодавства (в даному випадку - наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260), а не загального (постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати").

Так, виплата грошового забезпечення поліцейських регулюється постановою Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" від 11 листопада 2015 року №988 /далі - постанова № 988/.

Згідно з пунктом 2 постанови № 988 виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Згідно з пунктом 9 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за №669/28799 /далі - наказ № 260/, при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Відповідно до пункту 6 розділу ІІІ Порядку №260 поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

За відсутності законодавчого визначення поняття "вимушений прогул" суд зазначає, що під вимушеним прогулом необхідно розуміти проміжок часу, протягом якого працівник був позбавлений можливості виконувати роботу за посадою внаслідок припинення публічної служби за спірним рішенням суб`єкта владних повноважень, тобто час з наступного (включно) за звільненням дня до дня постановлення судового рішення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 09 грудня 2015 року у справі №6-2123цс15 та Верховний Суд у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 816/979/17.

Оскільки днем звільнення позивача є 20 листопада 2019 року та першим днем вимушеного прогулу є 21 листопада 2019 року, а справа вирішена по суті 26 січня 2021 року, то час вимушеного прогулу позивача є період з 21 листопада 2019 року по 26 січня 2021 року (включаючи перший та останній день цього проміжку), який становить 433 календарних днів (10 календарних днів листопада 2019 року, 31 календарний день грудня 2019 року, 31 календарний день січня 2020 року, 29 календарних днів лютого 2020 року, 31 календарний день березня 2020 року, 30 календарних днів квітня 2020 року, 31 календарний день травня 2020 року, 30 календарних днів червня 2020 року, 31 календарний день липня 2020 року, 31 календарний день серпня 2020 року, 30 календарних днів вересня 2020 року, 31 календарний день жовтня 2020 року, 30 календарних днів листопада 2020 року, 31 календарний день грудня 2020 року, 26 календарних днів січня 2021 року).

Враховуючи те, що грошове забезпечення не було обчислено та нараховано позивачу, що підтверджено представником відповідачів та обчислення грошового забезпечення належить до повноважень відповідного державного органу, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у такому випадку належним способом захисту прав позивача буде зобов`язання УМВС України в Полтавській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 листопада 2019 року по 26 січня 2021 року, відтак вказана вище вимога підлягає частковому задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 237-1 Кодексу законів про працю України встановлює, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Зміст поняття моральної шкоди розкрито у статті 23 Цивільного кодексу України.

Так, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Обґрунтовуючи заявлену вимогу про стягнення моральної шкоди, позивач посилалася на втрату постійного заробітку, що унеможливило утримання сім`ї; думки про незаконність звільнення призводили до душевних страждань та моральних переживань. Наведене порушило нормальний уклад життя позивача та вимагало додаткових зусиль для організації її життя та призвело до душевних страждань.

При цьому, позивач не вказав конкретних обставин, які виразились у втраті нормальних життєвих зв`язків та негативному відображенні на організації його життя, та настанні наслідків, спричинених протиправним звільненням позивача, що призвели до моральних та душевних стражданнях позивача. Також, позивач не пояснив з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Крім того, суд звертає увагу на те, що з дати винесення спірного наказу і під час розгляду справи в суді, згідно наданих пояснень позивачем під час розгляду справи, ним не вживались заходи з власного працевлаштування в інші установи чи інших заходів щодо поліпшення власного стану в частині працевлаштування.

Доказів на підтвердження фактичного погіршення стану здоров`я позивача, пов`язаного саме із звільненням із займаної посади, суду також надано не було.

Водночас, сам по собі факт прийняття відповідачем протиправного наказу не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.

Частиною першою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи те, що матеріали адміністративної справи не містять доказів заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також підтвердження причинного зв`язку між протиправними діями відповідача1 і завданням позивачеві від цього моральної шкоди, то вимога позивача щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 4000000 грн не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Керуючись принципом верховенства права, гарантованим статтею 8 Конституції України та статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд на підставі статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 року по справі № 440/147/20 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено

Вирішуючи питання про судові витрати, понесені позивачем, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 135 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, та її законному представнику сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно до розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати.

Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов`язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Виходячи зі змісту зазначених норм, видатки на переїзд відносяться до складу судових витрат лише у разі переїзду до іншого населеного пункту. Розмір витрат визначається вартістю квитків на залізничний, автомобільний, водний, повітряний транспорт або ж підтверджено вартістю пального, необхідного для переїзду власним транспортом. До цих витрат не відносять витрати, пов`язані з прибуттям до суду з власної ініціативи сторони чи представника без виклику чи повідомлення суду (наприклад для ознайомлення з матеріалами справи).

Так, позивачем заявлені клопотання про відшкодування судових витрат, які пов`язані з явкою до суду апеляційної інстанції. На підтвердження понесення таких витрат до клопотань долучені квитки на автобус сполученням Кременчук-Харків та Харків-Кременчук, видані ФОП ОСОБА_2 з оплати послуг перевезення за 01, 25, 29 червня 2021 року на загальну суму 1500,00 грн.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що витрати за переїзд до іншого населеного пункту у дні призначених судових засідань, понесені ОСОБА_1 , підлягають відшкодуванню останньому за рахунок бюджетних асигнувань Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Полтавській області .

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 року по справі № 440/147/20 залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Полтавській області () на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судові витрати, пов`язані із прибуттям до суду (транспортні витрати) у розмірі 1500,00 грн. (одна тисяча п`ятсот гривень).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді З.О. Кононенко Я.М. Макаренко
Повний текст постанови складено 05.07.2021 року