Справа № 200/2325/21-а
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2021-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2021 року справа №200/2325/21-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),

суддів Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року у справі № 200/2325/21-а (головуючий І інстанції Льговська Ю.М.) за позовом ОСОБА_1 до Селидовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправними дій та зобов`язання до вчинення певних дій,-

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

визнати протиправними дії відповідача в частині незарахування до пільгового стажу при призначенні пенсії по інвалідності періоду навчання з 01 вересня 2010 року по 18 лютого 2014 року, 03 роки 05 місяців 17 днів, у Селидовському професійному ліцеї за спеціальністю електрослюсаря підземного, машиніста підземних установок; періоду роботи з 01 квітня 2018 року по 31 грудня 2020 року, 02 роки 09 місяців, за професіями електрослюсаря підземного, майстра гірничого у підземних умовах з повним робочим днем в шахті за Списком № 1 у відокремленому підрозділі «Шахта «Котляревська» Державного підприємства «Селидіввугілля»;

зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву від 09 лютого 2021 року № 504 про призначення пенсії по інвалідності та зарахувати з моменту призначення пенсії по інвалідності - з 25 січня 2021 року до страхового стажу неврахований період навчання з 01 вересня 2010 року по 18 лютого 2014 року, 03 роки 05 місяців 17 днів, у Селидовському професійному ліцеї за спеціальністю електрослюсаря підземного, машиніста підземних установок; період роботи з 01 квітня 2018 року по 31 грудня 2020 року, 02 роки 09 місяців, за професіями електрослюсаря підземного, майстра гірничого у підземних умовах з повним робочим днем в шахті за Списком № 1 у відокремленому підрозділі «Шахта «Котляревська» Державного підприємства «Селидіввугілля».

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що дії відповідача про незарахування до його страхового стажу періодів роботи через відсутність сплати страхових внесків підприємством суперечать чинному законодавству та порушуються конституційні права позивача. Зазначив, що період навчання підлягає зарахуванню на підставі частини першої статті 38 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту» від 10 лютого 1998 року № 103/98-ВР.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Селидовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо незарахування до пільгового стажу при призначенні ОСОБА_1 пенсії по інвалідності періоду роботи з 01 квітня 2018 року по 31 грудня 2020 року за професіями електрослюсаря підземного, майстра гірничого з повним робочим днем в шахті за Списком № 1 у відокремленому підрозділі «Шахта «Котляревська» Державного підприємства «Селидіввугілля».

Зобов`язано Селидовське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області розглянути повторно заяву ОСОБА_1 від 09 лютого 2021 року № 504 про призначення пенсії по інвалідності та зарахувати з моменту призначення пенсії по інвалідності - з 25 січня 2021 року до страхового стажу неврахований період роботи з 01 квітня 2018 року по 31 грудня 2020 року за професіями електрослюсаря підземного, майстра гірничого у підземних умовах з повним робочим днем в шахті за Списком № 1 у відокремленому підрозділі «Шахта «Котляревська» Державного підприємства «Селидіввугілля» з урахуванням висновків суду.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив змінити рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги.

Відмова в призначенні пільгової пенсії через посилання на відсутність сплати страхових внесків та не включення періоду навчання до стажу роботи за списком №1 суперечить чинному законодавству України.

Суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відмову в зарахуванні до пільгового стажу часу навчання у «Селидівському професійному ліцеї» за професією «електрослюсар підземний, машиніст підземних установок», яка відноситься до професій за списком №1, оскільки термін навчання не перевищує наявного пільгового стажу та після закінчення навчання позивач, до спливу тримісячного строку, почав працювати на підземних роботах.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

З огляду на наведене суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги позивача, не надаючи оцінку судовому рішенню в частині задоволення позову, яка сторонами не оскаржується.

Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 .

Згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 від 04 вересня 2013 року, диплому серії НОМЕР_3 від 18 лютого 2014 року та додатків до нього позивач з 01 вересня 2010 року по 18 лютого 2014 року проходив навчання в Селидовському професійному ліцеї за спеціальністю електрослюсаря підземного, машиніста підземних установок;

з 02 вересня 2013 року по 16 лютого 2014 року працював учнем електрослюсаря підземного з повним робочим днем в шахті у відокремленому підрозділі «Шахта «Котляревська» Державного підприємства «Селидіввугілля» (з урахуванням проведеного перенайменування);

з 24 лютого 2014 року по 29 січня 2021 року працював за професіями електрослюсар підземний, майстер гірничий у відокремленому підрозділі «Шахта «Котляревська» Державного підприємства «Селидіввугілля».

09 лютого 2021 року позивач звернувся до Селидовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області із заявою про призначення пенсії по інвалідності.

Відповідно до протоколу/розпорядженню щодо призначення/перерахунку пенсії від 10 лютого 2021 року позивачеві з 25 січня 2021 року призначена пенсія по інвалідності 2 групи від загального захворювання на підставі довідки МСЕК серії 12ААБ № 847990 терміном з 25 січня 2021 року по 31 січня 2022 року.

Згідно розрахунку стажу до пільгового стажу відповідачем враховано періоди з 02 вересня 2013 року по 16 лютого 2014 року, з 24 лютого 2014 року по 31 березня 2018 року.

Листом відповідача роз`яснено, що до страхового стажу не зараховано період роботи з 01 квітня 2018 року по 31 грудня 2020 року у зв`язку з відсутністю сплати страхових внесків відокремленим підрозділом «Шахта Котляревська» Державного підприємства «Селидіввугілля» і тому при обчисленні пенсії не враховано заробітну плату за цей період.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про зарахування до страхового стажу позивача періодів навчання в Селидовському професійному ліцеї, суд першої інстанції зазначив, що періоди навчання після 01 січня 2004 року не зараховуються до страхового стажу при призначенні та обчисленні розміру пенсії.

Оцінка суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 5 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-IV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. […].

Частиною другою статті 24 Закону № 1058-IV визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Суд зауважує, що в законодавстві, що діяло раніше до 1 січня 2004 року дати набрання чинності Законом № 1058-IV, зокрема, в Законі України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) йдеться про стаж роботи, що дає право на призначення трудових пенсій (загальний трудовий стаж).

Зміст поняття «загальний трудовий стаж» є ширшим, ніж поняття «страховий стаж», оскільки до першого включаються також періоди суспільно корисної діяльності, коли особа не підлягала загальнообов`язковому соціальному страхуванню.

Пунктом «д» частини третьоїстатті 56 Закону № 1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Частиною першоюЗакону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту» від 10 лютого 1998 року № 103/98-ВР встановлено, що час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Ці норми підлягають застосуванню і на сьогоднішній день на підставі абзацу 1 частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV, відповідно до якої періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом, але до періодів навчання до 01 січня 2004 року.

Разом з тим, 01 січня 2004 року набув чинності Закон № 1058-IV, в якому введено визначення страхового стажу, страхувальників та застрахованих осіб.

Наявність страхового стажу прямо пов`язана зі сплатою страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

За змістом статті 1 Закону № 1058-IV страховим стажем є період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

При цьому, час навчання у навчальних закладах після 1-го січня 2004 року (якщо особа не працювала) не зараховується до страхового стажу, оскільки студенти не підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню.

Оскільки спірний період навчання у цій справі, з 01 вересня 2010 року по 01 вересня 2013 року та з 17 по 18 лютого 2014 року, припадає на період після 01 січня 2004 року, судом першої інстанції правильно відмовлено в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Як визначено п. 3, п. 8, ч. 6 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, а також типові справи.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Таким чином зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року у справі № 200/2325/21-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року у справі № 200/2325/21-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 05 липня 2021 року є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 05 липня 2021 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв